Львівський апеляційний адміністративний суд 

Узагальнення
причин скасування та зміни 
Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду 
за 2017 рік

проведено на виконання п.4.4 Плану роботи
Львівського апеляційного адміністративного суду 
на перше півріччя 2018 року

Львів
2018
Вступ
	4	
1. Аналіз статистичних даних скасованих та змінених Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду

6	
2. Аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм процесуального права

9	
2.1. Приклади скасування судових рішень з причин порушення юрисдикції щодо вирішення адміністративних справ та правил предметної і територіальної підсудності адміністративних справ

9	
2.2. Приклади скасування судового рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково

21	
2.3. Приклади скасування судових рішень із направленням справи для продовження розгляду з причин порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі

23	
2.4. Приклади скасування судових рішень із направленням справи на новий судовий розгляд з причин порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи

39	
2.5. Приклади скасування судових рішень із залишенням позовної заяви без розгляду або закриттям провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 КАС України	

41	

   2.6. Приклади скасування судових рішень із ухваленням нового рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення

47	
3. Аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм матеріального права за категоріями справ

53	
3.1. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення реалізації конституційних прав особи, а також реалізації статусу депутата представницького органу влади, організації діяльності цих органів

55	
3.2. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення громадського порядку та безпеки, національної безпеки та оборони України

61	
3.3. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації державної політики у сфері економіки
	
65	
3.4. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення сталого розвитку населених пунктів та землекористування

71	
3.5. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу адміністрування податків, зборів, платежів, а також контролю за дотриманням вимог податкового законодавства

79	
3.6. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації публічної фінансової політики
	
89	
3.7. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації публічної політики у сферах праці, зайнятості, населення та соціального захисту громадян та спорів у сфері публічної житлової політики

95	
3.8. Приклади скасування судових рішень у справах зі спорів з приводу забезпечення юстиції
	
105	
3.9. Приклади скасування судових рішень у справах зі спорів з відносин публічної служби
	
109	
4. Аналіз причин і приклади зміни Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду

112	
Висновки	120	

Вступ

Узагальнення проведено на виконання п.4.4 Плану роботи Львівського апеляційного адміністративного суду на перше півріччя 2018 року, затвердженого головою Львівського апеляційного адміністративного суду Богаченком С.І. 28 грудня 2017 року.
Метою цього дослідження є аналіз стану застосування норм матеріального та процесуального права, виявлення складних та спірних питань у судовій практиці, випадків неврахування правових позицій, викладених в інформаційних листах Вищого адміністративного суду України та судових рішеннях Верховного Суду України, підготовка пропозицій для забезпечення правильного та однакового застосування норм матеріального та процесуального права.
Мета узагальнення зумовлює розв’язання таких завдань:
провести аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм процесуального права та виокремити приклади скасування судових рішень з цих причин;
провести аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм матеріального права за категоріями справ та виокремити приклади скасування судових рішень з цих причин;
провести аналіз причин зміни Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду та виокремити приклади зміни судових рішень.
Згідно з ст.211 КАС України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов'язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 230 КАС України передбачено, що розглянувши касаційну скаргу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу в разі: 
1) залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін; 
2) скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з направленням справи для продовження розгляду або на новий розгляд; 
3) зміни ухвали суду першої або апеляційної інстанції; 
4) скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження; 
5) визнання судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій такими, що втратили законну силу, і закриття провадження; 
6) скасування судових рішень і постановлення нової ухвали.
Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої або апеляційної інстанції або прийняти нову постанову, якими суд касаційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.
Відповідно до ст.236 КАС України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають право подати заяву про перегляд судових рішень:
1) в адміністративних справах після їх перегляду в касаційному порядку;
2) Вищого адміністративного суду України з питань, передбачених статтею 171 1 цього Кодексу.
За наслідками розгляду справи, як встановлено ст.242 КАС України, більшістю голосів від складу суду приймається одна з таких постанов:
про повне або часткове задоволення заяви;
про відмову у задоволенні заяви.
Статтею 244-2 КАС України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Виходячи з даних положень КАС України, в ході узагальнення було проаналізовано судову практику Вищого адміністративного суду України та Верховного Суду України за результатами перегляду у 2017 році судових рішень, ухвалених Львівським апеляційним адміністративним судом.

1. Аналіз статистичних даних скасованих та змінених скасованих та змінених Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду

Відповідно до даних, вибраних з комп’ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», упродовж 2017 року Вищим адміністративним судом України із переглянутих рішень Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано 437 ухвал та постанов, змінено 10 ухвал та постанов.
Із скасованих у 2017 році касаційною інстанцією рішень Львівського апеляційного адміністративного суду:
-	8 рішень ЛААС, ухвалених у 2012 році;
-	34 рішення ЛААС, постановлених у 2013 році;
-	51 рішення ЛААС, винесених у 2014 році;
-	105 рішень ЛААС, ухвалених у 2015 році;
-	189 рішень ЛААС, постановлених у 2016 році.
-	50 рішень ЛААС, винесених у 2017 році.
Із скасованих у 2017 році касаційною інстанцією рішень Львівського апеляційного адміністративного суду:
√ 7 рішень або 1,6% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу забезпечення реалізації конституційних прав особи, а також реалізації статусу депутата представницького органу влади, організації діяльності цих органів (розділ 2 Класифікатора категорій адміністративних справ (далі – Класифікатор));
√ 16 рішень або 3,7% скасованих (із 437)- у справах зі спорів з приводу забезпечення громадського порядку та безпеки, національної безпеки та оборони України	 (розділ 3 Класифікатора);
√ 45 рішень або 10,3% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу реалізації державної політики у сфері економіки (розділ 5 Класифікатора);
√ 53 рішень або 12,1% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу забезпечення сталого розвитку населених пунктів та землекористування (розділ 6 Класифікатора);
√ 1 рішення або 0,2% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу охорони навколишнього природного середовища (розділ 7 Класифікатора);
√ 111 рішень або 25,4% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу адміністрування податків, зборів, платежів, а також контролю за дотриманням вимог податкового законодавства (розділ 8 Класифікатора);
√ 58 рішень або 13,3% скасованих (із 437)- у справах зі спорів з приводу реалізації публічної фінансової політики (розділ 9 Класифікатора);
√ 78 рішення або 17,9% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу реалізації публічної політики у сферах праці, зайнятості населення та соціального захисту громадян та спорів у сфері публічної житлової політики (розділ 10 Класифікатора);
√ 12 рішень або 2,7% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з приводу забезпечення юстиції (розділ 11 Класифікатора);
√ 56 рішень або 12,8% скасованих (із 437) - у справах зі спорів з відносин публічної служби	 (розділ 12 Класифікатора).

Як бачимо, у 2017 році, як і у трьох попередніх роках, найбільша питома частка скасованих рішень припадає на справи, пов’язані:

-	з адмініструванням податків, зборів, платежів, а також контролем за дотриманням вимог податкового законодавства (розділ 8 Класифікатора)
-	(у 2014р. скасовано 248 рішень або 28,5% (з 869),
-	у 2015р. скасовано 392 рішення або 31,8% (з 1233),
-	у 2016р. скасовано 276 рішень або 29,7% (з 930));
-	з реалізацією публічної політики у сферах праці, зайнятості населення та соціального захисту громадян та спори у сфері публічної житлової політики (розділ 10 Класифікатора) 
-	(у 2014р. скасовано 213 рішень або 24,5% (з 869),
-	(у 2015р. скасовано 282 рішення або 22,9% (з 1233),
-	(у 2016р. скасовано 201 рішення або 21,6% (з 930)).

Із 10 змінених у 2017 році касаційною інстанцією рішень Львівського апеляційного адміністративного суду:
-	1 рішення ЛААС, постановлене у 2013 році;
-	4 рішення ЛААС, ухвалених у 2014 році;
-	2 рішення ЛААС, винесених у 2015 році; 
-	3 рішення ЛААС, постановлених у 2017 році.

Із змінених у 2017 році касаційною інстанцією рішень Львівського апеляційного адміністративного суду:
√ 5 рішень або 50,0% змінених (10) - у справах зі спорів з приводу адміністрування податків, зборів, платежів, а також контролю за дотриманням вимог податкового законодавства (розділ 8 Класифікатора);
√ 1 рішення або 10,0% змінених (10) - у справах зі спорів з приводу реалізації публічної фінансової політики (розділ 9 Класифікатора);
√ 3 рішення або 30,0% змінених (10) - у справах зі спорів з приводу реалізації публічної політики у сферах праці, зайнятості населення та соціального захисту громадян та спорів у сфері публічної житлової політики (розділ 10 Класифікатора);
√ 1 рішення або 10,0% змінених (10) - у справах зі спорів з відносин публічної служби	 (розділ 12 Класифікатора).

Як бачимо, у 2017 році, як і у трьох попередніх  роках, найбільша питома частка змінених рішень припадає на справи, пов’язані:
з адмініструванням податків, зборів, платежів, а також контролем за дотриманням вимог податкового законодавства (розділ 8 Класифікатора)
(у 2014р змінено 11 рішень або 26,2% (42),
у 2015р. змінено 15 рішень або 46,9% (32),
у 2016р. змінено 5 рішень або 25,0% (20);
з реалізацією публічної політики у сферах праці, зайнятості населення та соціального захисту громадян та спори у сфері публічної житлової політики (розділ 10 Класифікатора)
(у 2014р. змінено 21 рішення або 50% (42),
у 2015р. змінено 10 рішень або 31,2% (32),
у 2016р. змінено 4 рішення або 20% (20).

Більш детальний аналіз скасованих та змінених касаційною інстанцією рішень Львівського апеляційного адміністративного суду систематично проводиться на нарадах суддів, а рішення суду, що залишені касаційною інстанцією без змін, використовуються в судовій практиці з вирішення окремих категорій справ.

2. Аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм процесуального права

За результатами касаційного перегляду судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду у звітному періоді Вищим адміністративним судом України скасовано 437 судових рішень про зміну або скасування рішення суду першої інстанції та ухвал апеляційного суду щодо вирішення процесуальних питань.
Однією з причин скасування судових рішень є формування практики Верховним Судом України з розгляду окремих категорій справ, у тому числі відступлення від правових позицій, раніше викладених у висновках Верховного Суду України, щодо юрисдикції справ за позовами органів державної служби зайнятості, справ у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, справ, пов’язаних із функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, про оскарження рішень органів Антимонопольного комітету України, про усунення порушень, виявлених у ході перевірки органами державної фінансової інспекції підконтрольних установ, про стягнення бюджетного відшкодування податку на додану вартість тощо.

2.1. Приклади скасування судових рішень з причин порушення юрисдикції щодо вирішення адміністративних справ та правил предметної і територіальної підсудності адміністративних справ

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Статтею 125 Конституції України передбачено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Водночас, спеціалізація судів загальної юрисдикції закріплена в статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де частиною першою встановлено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
При цьому, всі вищезгадані види спеціалізацій судів загальної юрисдикції призначені для безпосереднього захисту прав і свобод особи відповідно до гарантованого Конституцією України права людини та громадянина на судовий захист, у тому числі права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Між тим, різниця полягає у можливості відновлення порушеного права завдяки реалізації владних управлінських функцій суб'єктами владних повноважень. Можливість захисту права в адміністративній юрисдикції поставлена в залежність саме від здійснення владних управлінських функцій суб'єктом владних повноважень.
Так, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017р.) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. 
Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку із частиною 1 тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб здійснюється шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин. 
Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС України також визначено, що справа адміністративної юрисдикції (далі – адміністративна справа) – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (далі – суб’єкт владних повноважень).
Відтак, головною ознакою публічно-правових спорів є участь у них хоча б однією зі сторін суб’єкта владних повноважень. Окрім того, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.3 та ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв’язку зі здійсненням суб’єктом владних повноважень владних управлінських функцій, необхідною ознакою належності справи до адміністративної юрисдикції є здійснення цим суб’єктом владних управлінських функцій та повноважень, і ці функції та повноваження повинні здійснюватись ним саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.
Компетенція адміністративних судів визначена ст.17 КАС України та поширюється на: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов’язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю. Вказаний перелік є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню або поясненню, навіть опосередковано через інші законодавчі акти.
Загальний аналіз процесуальних норм законодавства України, за якими визначаються юрисдикційна належність та підсудність справ різній судовій спеціалізації, вказує на певні критерії розмежування спорів між ними.
До таких, зокрема, входять такі, як: 1) суб'єктний склад сторін спору; 2) предмет спірних правовідносин; 3) характер спірних правовідносин.
Загальні правила визначення підсудності регулюються статтями 18-22 КАС України.
Як свідчить проведений аналіз причин скасування судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення юрисдикції щодо вирішення адміністративних справ та правил предметної і територіальної підсудності адміністративних справ, особливих проблем під час визначення підсудності спорів у апеляційного суду не виникало.
Разом з тим, практика апеляційного суду свідчить про наявність помилок практичного застосування норм, пов'язаних з юрисдикційною визначеністю спорів адміністративним судам.
У свою чергу, помилки суддів під час вирішення цього питання та юрисдикційні конфлікти, пов'язані із видами судочинства, впливають на неналежне забезпечення принципу доступності до суду. Складним залишається питання розмежування "спору про право" та "публічно-правового спору".
Юрисдикційні колізії між цивільним та адміністративним судочинством виникають, насамперед через те, що держава, територіальна громада можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. При чому статус державних чи комунальних органів визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права публічно-правового значення (цивільні чи публічні) вони мають намір реалізувати.

Слід вказати про відсутність єдності судової практики у земельних спорах, пов’язаних із розпорядженням землями держави (територіальних громад), передачі таких земельних ділянок у власність і користування громадянам та юридичним особам, особливо якщо ці спори поєднані зі спорами про право власності (право користування) третіх осіб на такі земельні ділянки.
Так, статтями 2, 3, 17 КАС України встановлено загальне правило, за яким будь-яке рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень (у тому числі органу місцевого самоврядування) у межах повноважень, визначених законом, можуть бути оскаржені до адміністративного суду. Слід зазначити, що згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин. На додаток до наведеного варто зауважити, що відповідно до пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.
Відтак, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб’єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції (нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу).
Відповідний висновок міститься у рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2010 від 01 квітня 2010 року у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, у якому визначено, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень щодо оскаржень його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів.
Разом з тим статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що земельні спори за участю суб'єктів господарювання, у тому числі з приводу продажу, передачі в користування публічних земельних ділянок, крім спорів, які належать до юрисдикції адміністративних судів, підвідомчі господарським судам. З метою однакового і правильного визначення підвідомчості і підсудності справ постановою Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 року роз’яснено господарським судам вказані норми.
Окрім зазначеного, главою 2 Цивільного процесуального кодексу України (стт.15, 16) визначено, що до кола справ цивільної юрисдикції, віднесені, зокрема, справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Як приклади зазначеної неузгодженості пов'язаних з юрисдикційною визначеністю спорів адміністративним судам можна навести ряд справ розглянутих Львівським апеляційним адміністративним судом.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 грудня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/71000662) касаційну скаргу Бартківа Ігоря Михайловича задоволено частково, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року скасовано, справу №  445/765/16-а  (№ 876/7199/17 – апеляційне провадження, № К/800/31168/17 –касаційне провадження) направлено для розгляду по суті до суду апеляційної інстанції.
Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року позов Бартківа І.М. до відділу містобудування та архітектури Золочівської районної державної адміністрації Львівської області про зобов'язання відповідача видати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки “Реконструкція будинку кінотеатру “Дружба” з добудовою торгових приміщень на пл. Вічева, 1 у м. Золочеві Львівської області” на підставі рішення господарського суду Львівської області від 19 серпня 2009 року у справі № 31/131 задоволено. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 серпня 2017 року, постанову суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито.
Закриваючи провадження у справі та скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, зазначивши при цьому, що предмет спору в цій справі безпосередньо пов'язаний із реалізацією права власності (користування) на земельну ділянку. Між позивачем та особою, яка не брала участь у справі – Золочівською міською радою Львівської області існує спір про право цивільне, тобто спір щодо правомірності користування та володіння земельною ділянкою.
Вищий адміністративний суд України не погодився з таким висновком суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
Згідно з п. 2.1 Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затверджених Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 07.07.2011 N 109 та ч. 3 ст. 29 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних.
Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
Ч. 6 ст. 29 вказаного закону передбачено, що надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.
Ч.ч. 3 та 4 ст. 29 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” містить перелік документів, які подаються разом із заявою про надання містобудівних умов та обмежень, та підстави для відмови у їх наданні відповідно.
Зі змісту наведених норм слідує висновок, що відповідач – відділ містобудування та архітектури Золочівської районної державної адміністрації Львівської області є уповноваженим органом містобудування та архітектури, який наділений владними управлінськими функціями щодо видачі містобудівних умов та обмежень.
Отже, цей спір є публічно-правовим та виник в результаті реалізації органом містобудування та архітектури владних управлінський функцій у сфері містобудування, тому повинен вирішуватись за правилами адміністративного судочинства.
При цьому, суд касаційної інстанції не заперечив існування приватноправового спору між позивачем та Золочівською міською радою Львівської області щодо права власності (користування) земельною ділянкою, однак, як вбачалось з наявних в матеріалах справи судових рішень, ці спори вирішувались та вирішуються в порядку цивільної (господарської юрисдикції) та стосуються майнових прав позивача. В той же час, предметом цього спору є перевірка законності дій чи бездіяльності органу містобудування та архітектури при здійсненні ним владних управлінський функцій у сфері містобудування.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції помилково закрив провадження у цій справі, скасувавши рішення суду першої інстанції, з підстав неналежності розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Також, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06 вересня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/68822580) касаційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України задоволено частково, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 року та постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.12.2013 року у справі № 452/3922/13-а (№876/9032/14 – апеляційне провадження, № К/800/8578/15 –касаційне провадження) скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.12.2013 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві щодо невиконання дій з реєстрації декларації про готовність до експлуатації об'єкта «Будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва». Зобов'язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві зареєструвати подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Соціальна Молодіжна Ініціатива" декларацію про готовність до експлуатації об'єкта «Будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва». Визнано протиправною бездіяльність Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м. Києві щодо невиконання дій з реєстрації декларації про готовність до експлуатації об'єкта «Будівництво зблокованого житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва». Зобов'язано Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві зареєструвати подану Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Будінвест Капітал" декларацію про готовність до експлуатації об'єкта: «Будівництво зблокованого житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 у Шевченківському районі м. Києва».
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.12.2014 року скасовано рішення суду першої інстанції з процесуальних підстав та прийнято аналогічне рішення про задоволення позову.
Суд касаційної інстанції зазначив, що судом першої інстанції порушено приписи ч.2 ст.18 КАС України, оскільки Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва не є органом місцевого самоврядування, а тому як наслідок Самбірський міськрайонний суд Львівської області порушив вимоги щодо предметної підсудності.
Окрім наведеного, суд першої інстанції не врахував та порушив норми п.п.2,3 ч.1 ст.22 КАС України, де зазначено правила передачі справи з одного суду до іншого, а тому, Самбірський міжрайонний суд Львівської області розглянув справу та не передав справу на розгляд окружного суду.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на вказане порушення, скасував рішення суду першої інстанції з підстав порушення предметної підсудності та прийняв аналогічне рішення про задоволення позову.
Проте, суд апеляційної інстанції не врахував, що порушення   правил   предметної підсудності є підставою для скасування  рішень  судів   нижчих   інстанцій   з направленням справи на новий розгляд до належного суду.
Пунктом 2 ч. 1 ст.22 КАС України передбачено, що суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо відкрито провадження у справі, яка предметно підсудна іншому суду.
Отже, у разі відкриття провадження в адміністративній справі без  дотримання правил предметної підсудності суд повинен передати справу на розгляд адміністративного суду, якому вона підсудна, незалежно від того, на якій стадії розгляду справи виявлено порушення правил цієї підсудності, оскільки суд, який відкрив провадження у справі з таким порушенням,  не є компетентним у її розгляді.
Аналогічна позиція висловлена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

Іншим прикладом є ухвала Вищого адміністративного суду України від 21 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67402781) Касаційну скаргу Ковалюка Ігоря Михайловича – задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року у справі № 809/4461/15 (№ 876/2207/16 – апеляційне провадження, № К/800/25532/16 – касаційне провадження) – скасовано,  справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року позов задоволено.  Визнано протиправним та скасовано рішення про визнання нікчемним договору банківського вкладу (депозиту), укладеного 05 травня 2015 року № 341361 між Ковалюком І.М. та ПАТ “Український професійний банк”. Зобов’язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ “Український професійний банк” Пантіну Л.О. надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про Ковалюка І. М. як вкладника, якому необхідно здійснити відшкодування за рахунок Фонду, згідно договору банківського вкладу (депозиту) від 05 травня 2015 року № 341361.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у справі № 809/4461/15 скасовано та провадження у справі закрито.
Суд апеляційної інстанції, закриваючи провадження у справі, дійшов висновку, що дана справа не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, юрисдикція адміністративних судів не поширюється. При цьому, суд послався на правову позицію Верховного суду України, викладену в його постановах від 16 лютого 2016 року у справі № 21-4846а15 та від 15 червня 2016 року у справі № 21-286а16.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погодилася з таким висновком суду апеляційної інстанції та вважала його помилковим з огляду на наступне.
Нормативне регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб’єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави в сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб’єктом владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.
За загальним правилом відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом регулюються Законом України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, провадження у справах про банкрутство здійснюється господарським судом у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України. У випадку визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку вказане законодавство застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
Проте, ні законодавство про банки і банківську діяльність, ні законодавство з питань функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, яке регулює правовідносини, зокрема, щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, не передбачає участі господарського суду в процедурі визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку з ініціативи Національного банку України або за пропозицією Фонду, як і не передбачає можливості розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених під час таких процедур суб’єктами владних повноважень, у порядку господарського судочинства. Наведене зумовлено тим, що ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку з ініціативи Національного банку України або за пропозицією Фонду суттєво відрізняється від процедури ліквідації інших суб’єктів господарювання, передбаченої нормами Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначила, що оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами    Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України “Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів” №8 від 20 травня 2013 року.

Вищевказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі №992/11/14-14 від 25 липня 2014 року. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі.

Аналогічним прикладом є ухвала Вищого адміністративного суду України від 11 липня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/67704612), якою касаційну скаргу представника позивача П’ятакова Валентина Леонідовича – Гаргата Дмитра Зіновійовича – задоволено частково, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року у справі № 809/301/16 (№ 876/4034/16 – апеляційне провадження, № К/800/26742/16- касаційне провадження) скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суд від 11 травня 2016 року у задоволенні позову П’ятакова Валентина Леонідовича до  уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства “Авант-Банк” Ларченко Ірини Миколаївни про визнання протиправним та скасування рішення про визнання нікчемним договору банківського рахунку, укладеного 29 січня 2016 року № РКО-Ф/16/26209010010708 між ним та публічним акціонерним товариством “Авант-Банк” і зобов’язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства “Авант-Банк” Ларченко Ірину Миколаївну надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про нього, як вкладника, якому необхідно здійснити відшкодування за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з договором банківського рахунку від 29 січня 2016 року № РКО-Ф/16/26209010010708 відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року постанову суду першої інстанції скасовано. Провадження у справі закрито, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
При касаційному перегляді судового рішення у справі колегія суддів Вищого адміністративного суду України  виходила з наступного.
Спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Разом з тим, згідно із пунктом 7 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.
Проте, спір у даній справі не стосується майнових вимог до боржника, а справу про банкрутство відносно банку як боржника не порушено.   
Крім того, згідно із частиною другою статті 5 Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”, в редакції від 30 жовтня 2012 року, дія цього Закону не поширюється на банки. Питання неплатоспроможності та/або ліквідації банків вирішуються в порядку, визначеному законами України “Про банки і банківську діяльність” та “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”.
В результаті внесення змін у Закон України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” частиною другою статті 2 цього Закону, в редакції від 19 січня 2013 року, визначено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
Відповідно до частини 8 статті 36 Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб”, який набрав чинності 21 березня 2012 року, дія Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” на банки не поширюється.
Таким чином, на думку суду касаційної інстанції, норми Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” та Господарського процесуального кодексу України не можуть регламентувати іншу, ніж адміністративну, юрисдикцію аналогічних спорів даної справи.
Крім того, системний аналіз вище викладених норм Закону України “Про систему гарантування вкладів фізичних осіб” дає суду підстави дійти до висновку, що, у даному випадку, ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку у силу відмінного правового регулювання, відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом”. Зокрема, відповідно до статті 7 цього Закону порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства. 
Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин, у частині задоволення кредиторських вимог Закону України “Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом” є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.
Отже, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України “Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів” від 20 травня  2013 року № 8.
Вищевказані висновки також кореспондуються із позицією Вищого адміністративного суду України, що викладена в інформаційному листі від 25 липня 2014 року № 992/11/14-14.
Таким чином, враховуючи вказані норми, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 16 лютого 2016 року № 21-4846а15, 15 червня 2016 року № 826/20410/14, та вирішення даної справи саме у порядку адміністративного судочинства.

Окрім цього, слід взяти до уваги постанову Верховного Суду України від 29 березня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/65743903), якою заяву Свистак Ольги Михайлівни задоволено. Постанову Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2013 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2014 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 26 травня 2016 року скасовано, а провадження у справі  №347/1834/13-а (№876/14682/13- апеляційне провадження, № К/800/21476/14 – касаційне провадження) закрито.
Косівський районний суд Івано-Франківської області постановою від 21 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 квітня 2014 року, позов Никорович М.І. та Полюк І.М. до Яблунівської селищної ради про  визнання незаконними дії відповідача в частині незаконної передачі у власність земельної ділянки Полюку Василю Юрійовичу відповідно до рішення ІX сесії XXІ скликання Селищної ради від 24 грудня 1993 року без номера та - визнати незаконним рішення ІX сесії XXІ скликання Селищної ради від 24 грудня 1993року без номера про передачу Полюку В.Ю. у приватну власність земельної ділянки площею 0,4873 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд та ведення особистого підсобного господарства в селищі Яблунів по вул.Грушевського, 13, Косівського району Івано-Франківської області (далі спірне рішення) задовольнив.
Розглядаючи справу, суди всіх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб’єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін суб’єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб’єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Водночас, спір у справі що, стосується права власності та користування Полюка І.М., Никорович М.І. та Свистак О.М. земельною ділянкою, тобто цивільного права, а отже, суди дійшли помилкового висновку щодо вирішення цього спору в порядку адміністративного судочинства.
Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб’єктом владних повноважень рішення про надання у власність земельної ділянки (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання цього права власності має вирішуватися у порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право.
Аналогічна правова позиція вже була висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року (справа № 21-3296а15).
З урахуванням того, що суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС всі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю.

Підсумовуючи викладене вище, варто зазначити, що предмет спору, як критерій віднесення справи до того чи іншого виду судової юрисдикції, є ефективним тільки в тому випадку, коли чітко викладено його властивості, водночас характер спірних правовідносин, як критерій розмежування судових юрисдикцій, втілює у собі головний засіб розмежування галузей права (як процесуальних, так і матеріальних галузей) – зміст прав та обов'язків учасників правовідносин. Тому саме цей засіб, поряд із низкою додаткових (неосновних) засобів, формують метод правового регулювання, який, у свою чергу, дає змогу проводити розподіл між галузями права.

2.2. Приклади скасування судового рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Предмет регулювання та цілі статті 226 КАС України (Підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції)
Стаття визначає підстави для реалізації повноваження суду касаційної інстанції, що визначено пунктом 5 статті 223 КАС України.
Стаття запобігає виникненню різної практики застосування повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційних скарг, оскільки разом зі статтями 224 - 225, 227 - 229 КАСУ визначає підстави для кожного з цих повноважень.
Підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції
Суд касаційної інстанції своєю ухвалою скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, якщо:
1) рішення суду апеляційної інстанції є незаконним;
2) рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм права і скасоване, визнане нечинним або змінене помилково.
Для постановлення такої ухвали судом касаційної інстанції обов'язкова наявність обох цих підстав одночасно.

Прикладом може слугувати ухвала Вищого адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69725094), якою касаційну скаргу Павича Володимира Степановича задоволено. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 березня   2017 року в адміністративній справі № 442/4121/16 (№ 876/734/17 –апеляційне провадження, № К/800/14062/17 –касаційне провадження)  за позовом Павича Володимира Степановича до Дрогобицького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про визнання неправомірними дій та зобов’язання вчинити дії скасовано та залишено в силі ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26   грудня 2017 року у цій справі. 
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26   грудня 2017 року задоволено заяву Павича В.С. про роз’яснення судового рішення. Роз’яснено постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 серпня 2016 року та зазначено, що розмір пенсії, який Дрогобицьке об’єднане УПФ України зобов’язаний виплачувати Павичу В.С., починаючи з 07 липня 2016 року, повинен становити 90 відсотків від суми заробітної плати, зазначеної у довідці прокуратури Львівської області, наданої Дрогобицькому об’єднаному УПФ України 07 липня 2016 року, без обмеження максимальним розміром.
Скасовуючи ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2016 року та приймаючи нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви Павича В.С. про роз’яснення постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 серпня 2016 року, суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги заявника фактично зводяться до вирішення позовної вимоги про обмеження пенсії максимальним розміром, яка не була предметом розгляду у суді першої інстанції. 
Так, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що суд першої інстанції, роз’яснюючи судове рішення, змінив його зміст, що не узгоджується з вимогами статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погодилась із висновком суду апеляційної інстанції із огляду на таке.
У заяві про роз’яснення постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26   серпня 2016 року Павич В.С. просив роз’яснити його резолютивну частину шляхом уточнення щодо максимального розміру пенсії, яку відповідно до вказаного судового рішення відповідача зобов’язано виплачувати, і чи цей розмір не повинен обмежуватися.
При цьому, заявник посилався на вимоги пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 3668-VI, за змістом якого обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Посилаючись на те, що резолютивна частина судового рішення, за роз’ясненням якого звернувся позивач, містить в собі неясності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність викладення її у більш ясній і зрозумілій формі, роз’яснивши, що Дрогобицьке об’єднане УПФ України зобов’язано виплачувати Павичу В.С. пенсію, яка призначена до набрання чинності Законом № 3668-VI, без обмеження максимальним розміром.
Колегія суддів не погодилася із висновками суду апеляційної інстанції про те, що вимога заяви Павича В.С. про роз’яснення судового рішення полягає у вирішенні іншої позовної вимоги про обмеження пенсії максимальним розміром, оскільки вона є складовою заявлених позивачем позовних вимог, вирішення якої є необхідним для повного захисту порушеного права позивача.
За таких обставин, колегія суддів зробила висновок, що скасувавши рішення місцевого суду, апеляційний суд допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконного судового рішення.

2.3. Приклади скасування судового рішення із направленням справи для продовження розгляду з причин порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Предмет регулювання та цілі статті 227 КАС України (Підстави для скасування судових рішень з направленням справи для продовження розгляду або на новий розгляд)
Стаття визначає вичерпний перелік підстав для реалізації повноваження суду касаційної інстанції, що визначено пунктом 6 статті 223 КАСУ.
Стаття запобігає виникненню різної практики застосування повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційних скарг, оскільки разом зі статтями 224 - 226, 228 - 229 КАСУ визначає підстави для кожного з цих повноважень.

Підстави скасування судових рішень із направленням справи для продовження розгляду.
Суд касаційної інстанції скасовує рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій, ухвалені з порушенням матеріального та (або) процесуального права, і направляє справу для продовження розгляду, якщо скасовано проміжну ухвалу у справі.
Справу направляють до суду апеляційної інстанції, якщо порушення допущені лише цим судом. Наприклад, суд апеляційної інстанції зупинив апеляційне провадження без належних для цього підстав. Тоді суд касаційної інстанції, скасувавши цю ухвалу, направляє справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду в апеляційній інстанції.
Якщо ж порушення допущено і судом першої інстанції, то справу направляють до суду першої інстанції (частина четверта коментованої статті). Наприклад, провадження у справі зупинено судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції залишив ухвалу без змін. У цьому випадку суд касаційної інстанції, якщо дійде висновку про незаконність ухвал судів обох інстанцій, скасовує їх і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Розгляд справи продовжується тим самим складом суду, що й ухвалив скасоване судове рішення.
Висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, обов'язково мають бути враховані при продовженні розгляду справи, щоб не було допущено аналогічної помилки.

Підстави скасування судових рішень із направленням справи на новий розгляд.
Суд касаційної інстанції скасовує рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій, ухвалені з порушенням матеріального і (або) процесуального права, і направляє справу на новий судовий розгляд, якщо порушення норм права:
1) призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи (наприклад, неправильно визначено предмет доказування; при ухваленні рішення враховані недопустимі докази);
2) не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, тобто вимагають дослідження доказів та встановлення обставин у справі.

Для направлення справи на новий розгляд обов'язковою є наявність обох цих умов.
Рішення судів першої і (або) апеляційної інстанцій підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд у першій інстанції або новий апеляційний розгляд, якщо справу в суді відповідної інстанції розглянуто та вирішено неповноважним складом суду. Неповноважним необхідно вважати склад суду, якщо:
1) справу розглянуто з порушенням правил підсудності, визначених статтями 18 - 20 КАСУ (однак, саме по собі недотримання правил територіальної підсудності не може мати наслідком скасування судового рішення, крім випадків, коли суд розглянув справу, незважаючи на те, що одна зі сторін до початку судового розгляду вказувала на порушення правил територіальної підсудності, заявляла клопотання про передачу справи до належного суду);
2) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, строк повноважень якого закінчився;
3) справу розглянуто і вирішено особою, яка не є суддею цього суду, або за її участі;
4) справу передано на розгляд судді з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ або з порушенням принципу незмінності складу суду (стаття 26 КАСУ);
5) справу розглянуто і вирішено суддею або за участі судді, який брав участь у її вирішенні, тобто з порушенням правил статті 28 КАСУ;
6) справу, яку належить розглядати колегіально, розглянуто і вирішено суддею одноособово, тобто з порушенням правил статті 24 КАСУ.
Суд касаційної інстанції обов'язково скасовує рішення судів першої і (або) апеляційної інстанції і направляє справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції або на новий апеляційний розгляд також, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом касаційної інстанції обґрунтованою. Об'єктивні сумніви у неупередженості суду виключають довіру до судового рішення, ухваленого таким суддею, а тому суд касаційної інстанції не повинен перевіряти інші аспекти його законності, якщо визнає, що заяву про відвід необхідно задовольнити.
Якщо судове рішення ухвалив чи підписав не той суддя, який розглядав справу, тоді існують об'єктивні сумніви у правильності оцінки доказів у їхній сукупності, оскільки суддя не брав участі у їхньому дослідженні (порушено принцип безпосередності дослідження доказів). Тому суд касаційної інстанції повинен скасувати рішення суду першої і (або) апеляційної інстанцій і направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції або на новий апеляційний розгляд.
Безумовними підставами для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд у суді першої інстанції чи апеляційний розгляд є випадки, якщо:
1) справу розглянуто за відсутності будь-кого з осіб, які беруть участь у справі, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, тобто без виклику чи повідомлення або з викликом чи повідомленням, які були зроблені з порушенням вимог глави 3 розділу II КАСУ (щоправда, потрібно пам'ятати, що якщо розгляд відбувається у письмовому провадженні на законних підставах, то особи, які беруть участь у справі, про нього не повідомляються, оскільки судове засідання не проводиться);
2) суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов'язки осіб, які не були повідомлені про можливість вступити у справу (наприклад, суд розглянув адміністративну справу щодо оскарження нормативно-правового акта без опублікування оголошення про це відповідно до вимог частин четвертої - шостої статті 171 КАСУ).
В обох цих випадках порушуються принципи гласності і змагальності, а тому справа повертається на новий розгляд, щоб забезпечити таким особам право доводити свою позицію в суді, подавати нові докази тощо.
Якщо суди першої і (або) апеляційної інстанцій вирішили у постанові не всі позовні вимоги, а в ухвалі – не всі питання, що належало було вирішити, тобто проігнорували ці вимоги або питання, не дослідивши необхідних доказів, тоді суд касаційної інстанції також обов'язково скасовує судові рішення і спрямовує справу на новий розгляд.
Якщо ж суд попередньої інстанції вирішив не всі позовні вимоги чи питання у судовому рішенні, але всі необхідні докази були досліджені, тоді цей недолік (неповнота рішення) може бути усунуто через ухвалення додаткового судового рішення цим самим судом (стаття 168 КАСУ). Механізм оскарження у цьому випадку застосовувати недоцільно.
Справу направляють до суду апеляційної інстанції, якщо порушення допущені лише цим судом. Якщо порушення спочатку допущено судом першої інстанції, справу направляють до суду першої інстанції.

Новий розгляд обов'язково проводиться в іншому складі суду, ніж вирішував справу раніше.
Якщо справу направлено на новий розгляд, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, обов'язково мають бути враховані при новому розгляді справи, щоб повторно не було допущено помилки.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути поданий у межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншим законом.
З вимог КАС України вбачається, що суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали особі у здійсненні права на своєчасне оскарження відповідних дій, бездіяльності та рішень органів владних повноважень (або його посадових, службових осіб) у публічно-правових відносинах, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених особою доводів.
Так, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об’єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов’язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини повинні бути підтверджені відповідними та належними доказами. 
Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала (частина перша статті 100 КАС України).
Згідно з частиною другою статті 100 КАС України позовна заява може бути залишена без розгляду, зокрема, на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі.
Якщо позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом, з позовних матеріалів не вбачається достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, то вказані обставини дають судді підставу для постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду.
Незважаючи на те, що згідно зі статтею 100 КАС України, яка є загальною, визначення підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду віднесено до компетенції суду, на стадії відкриття провадження у справі питання про залишення позовної заяви без розгляду вирішує суддя одноособово, оскільки частина п’ята статті 107 КАС України, яка є спеціальною, вирішення вказаного питання відносить до компетенції судді. 
Ухвала судді про залишення позовної заяви без розгляду викладається окремим документом і складається з урахуванням загальних вимог до ухвали суду, встановлених статтею 165 КАС України. Копія такої ухвали невідкладно надсилається особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами. Водночас копія цієї позовної заяви залишається в суді. Копії доданих до позовної заяви документів також доцільно залишити у суді, щоб у разі оскарження ухвали направити їх до суду апеляційної інстанції.
Особа, яка подала позовну заяву, має право оскаржити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду як таку, що перешкоджає провадженню в адміністративній справі.

До апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 187 КАС України, застосовуються правила статті 108 цього Кодексу.
Відповідно до ст.108 КАС України,  суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою.
 Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду.

Позовна заява повертається позивачеві, якщо:
1) позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху;
2) позивач до відкриття провадження в адміністративній справі подав заяву про її відкликання;
3) позовну заяву подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності;
4) позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;
5) у провадженні цього або іншого адміністративного суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;
6) справа не підсудна цьому адміністративному суду;
 7) якщо позовну заяву із вимогою стягнення грошових коштів, яка ґрунтується на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, подано суб'єктом владних повноважень до закінчення строку, передбаченого частиною п'ятою статті 99 цього Кодексу. 
Ухвали про залишення позовної заяви без руху або про повернення позовної заяви можуть бути оскаржені особою, яка подала позовну заяву. 
Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Згідно до ч.4 ст.189 КАС України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 186 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.
Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
Копія ухвали про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті апеляційного провадження разом із доданими до скарги матеріалами направляються особі, яка подавала апеляційну скаргу, а апеляційна скарга залишається у справі. Іншим особам, які беруть участь у справі, надсилається копія відповідної ухвали.
 Ухвали про повернення апеляційної скарги або про відмову у відкритті апеляційного провадження можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта владних повноважень подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.
Під час здійснення цього узагальнення виявлено, що Львівським апеляційним адміністративним судом не завжди правильно застосовувались вказані положення Кодексу.

Так, ухвалою Вищого адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/69628643)  касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області задоволено, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2017 року скасовано, адміністративну справу № 464/5571/16-а (№876/3221/17 - апеляційне провадження, № К/800/17975/17- касаційне провадження)  за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії - направлено до Львівського апеляційного адміністративного суду для розгляду питання про відкриття апеляційного провадження.
Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ДФС у Львівській області та зобов'язано нарахувати та виплатити ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням інвалідності та втратою працездатності. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 травня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ГУ ДФС у Львівській області на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року відмовлено. 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ГУ ДФС у Львівській області на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року, суддя суду апеляційної інстанції виходив з того, що станом на 03 травня 2017 року вимоги ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2017 року апелянтом не виконані, оскільки заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження з інших підстав не подано, а подане клопотання про поновлення строку містить посилання на обставини, які вже були предметом розгляду 22 березня 2017 року, тобто поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження апелянтом не наведено.
З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія Вищого адміністративного суду України не погодилась, з огляду на таке.
Оскільки відповідач в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду першої інстанції був відсутній, а копія повного тексту рішення суду першої інстанції на його адресу надійшла лише 28 листопада 2016 року, що підтверджено матеріалами справи, то апеляційну скаргу апелянтом вперше 05 грудня 2016 року було подано у межах встановленого частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України 10-денного строку з урахуванням часу отримання відповідачем копії судового рішення
Тому, суддя суду апеляційної інстанції помилково запропонував апелянту подати заяву про інші причини пропущення строку на подання апеляційної скарги, а врешті й відмовив у відкритті апеляційного провадження з підстав не виконання усіх вимог для усунення недоліків з оформлення скарги.
Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджала подальшому провадженню у справі, за таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що судове рішення апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для розгляду питання про відкриття апеляційного провадження.

У справі №813/6102/15 (№876/1499/17 – апеляційне провадження, №К/800/11223/17 - касаційне провадження) ухвалою Вищого адміністративного суду від 15 червня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/67350890) касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерміськбуд» задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерміськбуд» залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.128, п.4 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин.
Провадження в даній справі відкрито Львівським окружним адміністративним судом ухвалою від 16 листопада 2015 року та призначено попереднє судове засідання на 30 листопада 2015 року о 10:00 год. 30 листопада 2015 року розгляд справи відкладено до 12:30 год. 21 грудня 2015 року для виклику представника позивача. 21 грудня 2015 року в судове засідання з'явились представники сторін, у справі оголошено перерву до 11:30 год. 24 грудня 2015 року за клопотанням представника позивача. 24 грудня 2015 року розгляд справи відкладено до 05 січня 2016 року о 11:30 год. для виклику представника позивача. В судовому засіданні 05 січня 2016 року за участю представників сторін прийнято ухвалу про залучення до участі у справі другого відповідача - Державну архітектурно-будівельну інспекцію України та призначено колегіальний розгляд справи на 28 січня 2016 року о 15:30 год.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 11 січня 2016 року, визначено наступний склад: Кедик М.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Сидор Н.Т., Гулик А.Г.
Ухвалою від 28 січня 2016 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду 09 лютого 2016 року о 16:00 год. 09 лютого 2016 року задоволено клопотання представника позивача; залучено до участі у справі в якості третього відповідача головного інспектора будівельного нагляду Відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області Федів Романа Миколайовича; відкладено розгляд справи до 25 лютого 2016 року на 11:00 год. для повідомлення зазначеної особи про час, дату та місце розгляду справи. Згідно витягу з журналу судового засідання від 25 лютого 2016 року розгляд справи відкладено до 15:00 год. 21 березня 2016 року у зв'язку з неявкою сторін. 21 березня 2016 року, відповідно до довідки, розгляд справи не відбувся у зв'язку з перебування судді на лікарняному. Відомості про наступну дату судового засідання, зокрема, повістка, в матеріалах справи були відсутні. Згідно довідки від 28 липня 2016 року фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося у зв'язку з неявкою сторін.
Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09 вересня 2016 року здійснено заміну судді Сидор Н.Т. на суддю Сакалоша В.М.
29 листопада 2016 року розгляд справи у новому складі колегії суддів відкладено на 20 грудня 2016 року о 14:30 год. у зв'язку з неявкою представника позивача. 20 грудня 2016 року представник позивача в судове засідання не з'явився, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання».
Оскаржуваною ухвалою від 20 грудня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача та залишено адміністративний позов ТОВ «Інтерміськбуд» без розгляду.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позивач повторно не прибув у судове засідання без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що необхідною умовою для залишення позовної заяви без розгляду є повторність неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, відсутність поважних причин такого неприбуття в судове засідання або неповідомлення ним про причини неприбуття, за умови неподання позивачем заяви про розгляд справи без його участі.
Під повторністю неприбуття в судове засідання позивача необхідно розуміти послідовне неприбуття в судове засідання позивача чи його представника двічі чи більше разів. Поважність причин неприбуття оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо з метою визначення правових наслідків такого неприбуття.
Згідно з ч.ч.1 – 3 ст.33 Кодексу адміністративного судочинства України судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. Повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі, з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судовий виклик або судове повідомлення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур'єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки, складеного відповідно до статті 34 цього Кодексуфаксимільним повідомленням (факсом, телефаксом), електронною поштою, телефонограмою, опублікування у друкованому засобі масової інформації. Повідомлення шляхом надсилання тексту повістки здійснюється за тими самими правилами, що і повідомлення шляхом надсилання повістки, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Як передбачено ч.1 ст.38 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкту владних повноважень текст повістки надсилається електронною поштою (факсимільним повідомленням) на адресу електронної пошти або на номер факсу (телефаксу), які містяться у Єдиній базі даних електронних адрес, номерів факсів (телефаксів) суб'єктів владних повноважень. Суб'єкт владних повноважень повинен за допомогою електронної пошти (факсу, телефону) негайно підтвердити суду про отримання тексту повістки. Текст такого підтвердження роздруковується, а телефонне підтвердження записується відповідним працівником апарату суду і приєднується секретарем судового засідання до справи. Таке підтвердження є достатнім доказом належності повідомлення суб'єкта владних повноважень про дату, час і місце судового розгляду.
Як встановлено ч.2 ст.38 Кодексу адміністративного судочинства України, порядок частини першої цієї статті може бути застосовано також щодо особи, яка бере участь у справі, незалежно від того, чи є вона суб'єктом владних повноважень, у разі, якщо вона зазначила адресу своєї електронної пошти (номер факсу, телефаксу) і не висловила заперечень проти її використання для одержання текстів судових рішень та інших документів.
Позов, у даному випадку, залишено без розгляду з підстав неприбуття позивача та його представника в судове засідання 29 листопада 2016 року та 20 грудня 2016 року. Проте, як вбачається із матеріалів справи, судом не виконано норми процесуального закону та не здійснено повідомлення позивача шляхом надіслання факсимільного повідомлення або за допомогою телефону, номер якого міститься в позовній заяві, також у матеріалах справи відсутні докази надсилання судової повістки представнику позивача, зокрема за адресою, вказаною у довіреності.
Згідно з вимогами ч.3 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі повторного неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки позивач та/або його представник не були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 29 листопада 2016 року та 20 грудня 2016 року, підстави визнання повторним без поважних причин неприбуття позивача у судове засідання та залишення без розгляду позовної заяви ТОВ «Інтерміськбуд» відсутні.
За таких обставин оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, у зв'язку з неправильним застосуванням норм процесуального права, скасовані та направлені справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У справі №809/258/17 (№876/4873/17 – апеляційне провадження, №К/800/17488/17 - касаційне провадження) ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 липня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/67750658) касаційну скаргу Управління Держпраці в Івано-Франківській області задоволено, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці в Івано-Франківській області №09-01-021/44 від 26 січня 2017 року про накладення штрафу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З матеріалів справи було зрозуміло, що подана відповідачем у справі апеляційна скарга на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року була залишена без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків, оскільки не відповідала вимогам частини сьомої статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідача було зобов'язано надати документ про сплату судового збору.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року повернуто апеляційну скаргу на підставі статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з тим, що вимоги суду відповідач не виконав і у вказаний судом строк недоліки заяви не усунув.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що звільнення територіальних органів Держпраці від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на судове рішення на підставі пункту 20 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI) не передбачено.
Даний висновок суду апеляційної інстанції є неправомірним, враховуючи наступне.
Відповідно до частини сьомої статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.
За подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами судовий збір справляється в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви скарги, а у разі подання позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини другої статті 4 Закону №3674-VI).
При цьому статтею 5 Закону №3674-VI передбачені пільги щодо сплати судового збору.
Зокрема, відповідно до пункту 20 частини першої зазначеної норми від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, структурні підрозділи виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об'єднаних територіальних громад, на які покладені функції із здійснення контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення.
Положенням про Державну службу України з питань праці (далі - Держпраці), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96, передбачено, що Держпраці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення загальнообов'язкове державне соціально страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пункту 7 вказаного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Згідно Положення про Управління Держпраці в Івано-Франківській області, затвердженого Наказом Державної служби України з питань праці від 6 травня 2015 року №13 відповідач є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що в силу положень пункту 20 частини першої статті 5 Закону №3674-VI Управління Держпраці звільнено від сплати судового збору, зокрема, за подання апеляційної скарги при оскарженні судового рішення першої інстанції.
Таким чином Львівським апеляційним адміністративним судом при прийнятті оскарженої ухвали було порушено норми процесуального права, а саме статті 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як приклад, ухвала Вищого адміністративного суду від 01 червня 2017 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/67247282), якою касаційну скаргу адвоката ОСОБА_2 - Гавенка Богдана Івановича - задоволено частково по справі №448/1593/16-а  (№876/1989/17 - апеляційне провадження, №К/800/12251/17 - касаційне провадження). Ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 року та від 22.03.2017 року – скасовано. Справу за позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці ДЕС, третя особа - заступник начальника Львівської митниці ДФС Борисов Юрій Олексійович, про скасування постанови про порушення митних правил - направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 18.01.2017 року позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2017 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 - Гавенка Б.І. на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 18.01.2017 року було залишено без руху з підстав несплати апелянтом судового збору та надано строк для усунення недоліків. Апелянтом вказані недоліки не було усунено, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2017 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 - Гавенка Б.І. на ухвалу Мостиського районного суду Львівської області від 18.01.2017 року було повернуто скаржнику.
Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору (преамбула Закону).
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 28.11.2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14.05.1981 року № R(81)7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).
Відповідно до статті 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
У частині 4 статті 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита. Визначальним у цій нормі є припис (веління) про те, що у разі незгоди і оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення особа, яка її оскаржила, не обтяжується обов'язком сплачувати платіж, який належить сплачувати на загальних підставах.
Отже, відповідно до положень статей 287 Кодексу України про адміністративні правопорушення у поєднанні із частиною 4 статті 288 цього Кодексу у разі прийняття уповноваженим органом державної влади чи його посадовою особою постанови про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення (проступку), передбаченого Кодексом України про адміністративні правопорушення, суб'єкти, яким цим Кодексом надано право оскарження, можуть її оскаржити і звільняються від сплати платежу, який має справлятися за подання позовної заяви, скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) чи до суду.
У справах про оскарження постанов у справах про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, статей 2, 3, 4 Закону України «Про судовий збір» позивач звільняється від сплати судового збору. Кодекс України про адміністративні правопорушення дає вичерпний перелік осіб, які можуть мати статус позивача у справах про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення і на цій підставі не повинні сплачувати судовий збір при зверненні до суду першої інстанції.
У випадку незгоди із судовим рішенням, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, позивач вправі оскаржити його в апеляційному порядку. Однаковою мірою це стосується й відповідача у спірних правовідносинах, оскільки він як рівноправна сторона в адміністративній справі також має право на апеляційне/касаційне оскарження судового рішення.
Необхідними умовами для обчислення та сплати судового збору за подання апеляційної/касаційної скарги у цій категорії справ є встановлення і віднесення предмета оскарження до об'єктів справляння судового збору; ставка цього платежу, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги. Розгляд позовної заяви на постанову про накладення адміністративного стягнення провадиться з урахуванням положень статей 287, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, які передбачають звільнення від сплати платежу за судовий перегляд цих рішень. Норми Закону України «Про судовий збір» не містять положень щодо підстав, умов, розміру та порядку сплати судового збору за подання позовної заяви у випадку оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, а відтак і у випадку подання апеляційної/касаційної скарги.
У зв'язку з цим, за подання позивачем або відповідачем суб'єктом владних повноважень апеляційної/касаційної скарги на рішення адміністративного суду у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення судовий збір у порядку і розмірах, встановлених Законом України «Про судовий збір», сплаті не підлягає.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до інспектора роти № 8 батальйону управління патрульної поліції у містах Ужгороді та Мукачеві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (далі управління Поліції) рядового поліції Московської О.В. про визнання протиправною постанови.
Відповідно до статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Таким чином, порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, а тому рішення суду апеляційної інстанції скасоване, а справа - направлена до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Також, ухвалою Вищого адміністративного суду 15 червня 2017 року по справі № КК/800/32109/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67350825), якою касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 22 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2016 року, позов залишено без розгляду на підставі ст.ст.99, 100 Кодексу адміністративного судочинства України.
Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення з адміністративним позовом і підстави для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду відсутні. Суди зазначили, що про наявність оскаржуваного рішення позивач мала була дізнатись у квітня 2015 року, оскільки повинна була з'ясувати, чи надавалися ОСОБА_4  дозволи на земельну ділянку, на якій остання здійснювала будівництво. Також суди послалися на надісланий мешканцям житлового будинку АДРЕСА_1 Виноградівської міської ради від 28 квітня 2015 року №02-9/608 про зобов'язання ОСОБА_4 призупинити самочинне будівництво господарської будівлі на території спільного користування житлового будинку АДРЕСА_1.
Висновки судів щодо залишення позовної заяви без розгляду колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважала передчасними, а прийняті судами такими, що не відповідають вимогам ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо їх законності та обґрунтованості.
Як встановлено, предметом позову є оскарження п.1.5 рішення Виноградівської міської ради від 27 квітня 2007 року №401 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів для подальшої передачі у власність присадибної ділянки», яким надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів для подальшої передачі у власність присадибної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_4.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що є співвласником багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 земельна ділянка, на яку ОСОБА_4 спірним рішенням надано дозвіл на складання проекту землеустрою, не є присадибною земельною ділянкою, а є частиною земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок; зазначив при цьому, що про наявність оскаржуваного рішення їй стало відомо на початку лютого 2016 року після отримання ухвали Виноградівського районного суду Закарпатської області у справі №299/48/16-ц разом з матеріалами позову, поданого ОСОБА_4 до співвласників квартир АДРЕСА_1
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення прав, свобод чи інтересів, за захистом яких вона звертається до суду.
Судами не надано належної оцінки доводам позивача про те, що про наявність оскаржуваного рішення позивач дізналась лише з копії позовної заяви, поданої ОСОБА_4 у  січні 2016 року, яка була їй направлена разом з ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року, не наведено які саме обставини містяться у листі Виноградівської міської ради від 28 квітня 2015 року №02-9/608, що свідчили б про можливу обізнаність позивача щодо існування оскаржуваного рішення Виноградівської міської ради від 27 квітня 2007 року №401, не визначено підстави виникнення у позивача обов'язку щодо можливого з'ясування чи надавалися ОСОБА_4 будь-які дозволи на земельну ділянку, в тому числі на розробку проекту землеустрою щодо її відведення.
Судами не встановлено зміст і характер спірних правовідносин та порушеного права, за захистом якого позивач звернувся до адміністративного суду, в тому числі з урахуванням правових позицій Верховного Суду України щодо підвідомчості земельних спорів.

2.4. Приклади скасування судових рішень із направленням справи на новий судовий розгляд з причин порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи

Статтею 159 КАС України визначено законність і обґрунтованість судового рішення
1. Судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
3. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 227 КАС України визначено підстави для скасування судових рішень з направленням справи для продовження розгляду або на новий розгляд
1. Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
2. Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
4. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
5. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

До прикладу, ухвала Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67961896), якою касаційну скаргу ТОВ "Станіславська теплоенергетична компанія" задоволено частково, постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.01.2014р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014р.  скасовано, а справу № 344/9090/13-а, 2а-344/30/14 (№ 876/2304/14- апеляційне провадження, №  К/800/32130/14 – касаційне провадження)  направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням Івано-Франківської міської ради № 766-25 від 29.05.2012 року затверджено Положення про порядок надання дозволів на відключення житлових будинків від мереж централізованого теплопостачання в м. Івано-Франківську (далі - Положення), в пункті 3.10 розділу 3 (Порядок відключення житлового будинку) якого зазначено, що відключення окремих житлових приміщень від ЦО та ГВП допускається за рішенням сесії міської ради.
Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходили з того, що оскаржуваний пункт Положення прийнятий Івано-Франківською міською радою в межах наданих їй повноважень, не суперечить вимогам Порядку і не порушує прав та інтересів позивача.
Однак, колегія суддів вважала такий висновок передчасним, враховуючи наступне.
Аналізуючи зазначене вище оскаржуване Положення про порядок надання дозволів на відключення житлових будинків від мереж централізованого теплопостачання в м. Івано-Франківську, затверджене рішенням Івано-Франківської міської ради № 766-25 від 29.05.2012 року, колегія суддів приходить до висновку, що воно є офіційним письмовим документом, прийнятим ним у визначеній законодавством формі і за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб, і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом.
Відповідно до ч. 3 цієї статті 171 КАС України у разі відкриття провадження в адміністративній справі щодо оскарження нормативно-правового акта суд зобов'язує відповідача опублікувати оголошення про це у виданні, у якому цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений.
Вказані дії вчиняються для того, щоб кожна заінтересована особа могла, при бажанні, вступити у справу. Такою заінтересованою особою може бути будь-хто, на кого поширює дію оскаржений нормативно-правовий акт, оскільки судове рішення може вплинути на його права, свободи чи інтереси.
Неопублікування оголошення щодо оскарження нормативно-правового акту є грубим порушенням норм процесуального права, оскільки за наслідками розгляду справи суд ухвалює рішення, яке може вплинути на права, свободи чи інтереси осіб, на яких поширює дію оскаржений нормативно-правовий акт.
Водночас, таке оголошення в матеріалах справи відсутнє.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, на такі обставини уваги не звернув і також допустив порушення процесуального права.
Невиконання відповідачем положень ч.3 статті 171 КАС України унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що відповідно до ч.2 ст.227 КАС України є підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.
Відтак, колегією апеляційного адміністративного суду порушено вимоги ст.171 КАС України під час судового розгляду даної адміністративної справи.

2.5. Приклади скасування судових рішень із залишенням позовної заяви без розгляду або закриттям провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 КАС України

Стаття 155 КАС України визначено перелік підстав залишення позовної заяви без розгляду
1. Суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо:
1) позовну заяву подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності;
2) позовну заяву від імені позивача подано особою, яка не має повноважень на ведення справи;
3) у провадженні цього або іншого адміністративного суду є адміністративна справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав;
4) позивач повторно не прибув у попереднє судове засідання чи у судове засідання без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності;
5) надійшло клопотання позивача про відкликання позовної заяви;
6) особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність і за захистом прав, свобод чи інтересів якої у випадках, встановлених законом, звернувся орган або інша особа, заперечує проти адміністративного позову і від неї надійшла відповідна заява;
7) провадження в адміністративній справі було відкрито за позовною заявою, яка не відповідає вимогам статті 106 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у строк, встановлений судом;
8) позивач до закінчення судового розгляду залишив судове засідання без поважних причин і не звернувся до суду із заявою про судовий розгляд за його відсутності;
9) позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
2. Про залишення позовної заяви без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позовної заяви без розгляду може бути оскаржена.
3. Особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Стаття 157 КАС України визначено перелік підстав для закриття провадження у справі
1. Суд закриває провадження у справі:
1) якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства;
2) якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом;
3) якщо сторони досягли примирення;
4) якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами;
5) у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.
2. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
3. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена. Повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

До прикладу, у справі № №350/198/16-а, 2-а/350/11/16 (№876/6153/16 – апеляційне провадження, № К/800/35614/16- касаційне провадження), ухвалою Вищого адміністративного суду від  01 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67247283) касаційну скаргу ОСОБА_2  - задоволено частково, постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року – скасовано, позовну заяву ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради Івано-Франківської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання протиправними дій, рішення та його скасування - залишено без розгляду.
Постановою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії Виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради Івано-Франківської області при винесення рішення від 13.04.2010 року № 19, яким присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 ОСОБА_3; та визнання протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради Івано-Франківської області від 13.04.2010 року № 19  було відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року  апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а постанову Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2016 року - без змін.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2009 року проведено розподіл спільного майна подружжя    - домоволодіння та земельної ділянки, які знаходяться у АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Останньому присуджено 486/1000 реальних частин будинку та частину земельної ділянки площею 496 квадратних метрів для обслуговування частини домоволодіння. ОСОБА_2 присуджено 514/1000 реальних частин будинку та частину земельної ділянки площею 504 квадратні метри для обслуговування вказаної частини домоволодіння. На підставі рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 22.09.2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали власниками вищевказаних часток домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1.
Рішенням Виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради від 13.04.2010 року № 19 присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 заявнику ОСОБА_3. 
Розглядаючи справу по суті судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, було встановлено, що рішення Виконавчого комітету Рожнятівської селищної ради від 13.04.2010 року № 19 прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, та те, що ОСОБА_2 звернулася до суду з пропуском встановленого законом строку, що є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Однак з такими висновком судів попередніх інстанцій суд касаційної інстанції не погодився, виходячи з наступного.  
Судом встановлено, що 20.05.2015 року позивачка зверталася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстравтора реєстраційної служби Рожнятівського РУЮ, третя особа ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та свідоцтва про право власності на майно. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що 08.05.2015 року отримала Інформаціну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, з якої  встановила, що реєстратором 16.06.2014 року було прийнято рішення про реєстрацію права на будинковолодіння за ОСОБА_3 з видачею свідоцтва про право власності на це майно, що підтверджується копією позовної заяви ОСОБА_5
Довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна                № НОМЕР_1, сформована за заявою позивачки 08.05.2015 року о 15:59:27 годин Реєстраційною службою Калуського МРУЮ щодо належного ОСОБА_3 домоволодіння по АДРЕСА_1, що підтверджується копією зазначеної довідки.
Також судом встановлено, що про присвоєння належному ОСОБА_6 домоволодінню окремої поштової адреси було зазначено у повідомленні від 26.12.2014 року, наданому Рожнятівською селищною радою на заяву позивачки від 08.12.2014 року.
Отже, про присвоєння поштової адреси АДРЕСА_1 ОСОБА_3 позивачці було відомо з часу отримання відповіді на свою заяву з Рожнятівської селищної ради 26.12.2014 року та з часу формування Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована за її запитом 08.05.2015 року.
За змістом статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, поновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом за наявності поважної причини цього пропуску, а залишення позову без розгляду у випадку відсутності підстав поновлення цього строку - є обов'язком, а не правом суду.
Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статями 155 і 157 цього Кодексу.
Враховуючи, що про присвоєння ОСОБА_3 поштової адреси на житловий будинок по АДРЕСА_1 позивачці було відомо з часу отримання відповіді на свою заяву з Рожнятівської селищної ради 26.12.2014 року та з часу формування Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована за її запитом 08.05.2015 року, а з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду лише  у лютому 2016 року, не подавши при цьому заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, колегія суддів прийшла до висновку про те, що постанова Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.07.2016 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.10.2016 року підлягають скасуванню, а позовна заява - залишенню без розгляду.
Відтак, колегією суддів апеляційного суду порушено вимоги ст.155 КАС України при судовому розгляді даної справи.

У справі № 461/10997/14 (№876/4238/16 – апеляційної інстанції, №К/800/30993/16 – касаційній інстанції) ухвалою Вищого адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/69858993) касаційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради задоволено. Постанову Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2016р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016р. скасовано, а провадження в адміністративній справі - закрито. Роз'яснено позивачеві його право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.
Постановою Галицького районного суду м. Львова від 02.06.2016р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2016р., позов задоволено.  Визнано протиправним та скасовано Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 06.04.2001 року № 157 «Про затвердження проекту відведення та надання у довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9». Визнано протиправним та скасовано Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» в частині продажу земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові ВАТ «Львівнафтопродукт», виключивши з Додатку № 1 до Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 року № 386 «Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові» пункт № 5.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р. було прийнято на виконання Ухвали Львівської міської ради від 23.11.2000р. №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові». При цьому, рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386 було прийнято на основі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001 року «Про затвердження проекту відведення та надання у тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки ВАТ «Львівнафтопродукт» для будівництва адміністративно-торгового центру на пл. Міцкевича, 9».
Відповідно до постанови Галицького районного суду м. Львова від 09.09.2011 року у справі № 2а-267/2011 визнано недійсною та скасовано Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831 «Про надання дозволу ВАТ «Львівнафтопродукт» на складання проекту відведення земельної ділянки та надання в тимчасове довгострокове користування на умовах оренди земельної ділянки на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові».
Враховуючи зазначене, суди дійшли висновку, що оскільки судом визнано недійсною Ухвалу Львівської міської ради 11-ї сесії 3-го скликання від 23.11.2000 року №831, правова підстава для прийняття рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 157 від 06.04.2001р., як і рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 03.08.2001 р. №386., відпала.
Крім того, розглядаючи справу суди виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.
З описаних вище обставин видно, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені щодо прийнятих суб'єктом владних повноважень рішень про передачу у постійне користування та надання у власність земельної ділянки (тобто актів, які вичерпують свою дію після їх реалізації), відносно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на спірну земельну ділянку.
Отже рішення судів попередніх інстанцій помилково були прийняті в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 13 вересня 2017 року справа № 21-3557а16, від 25 травня 2016 року справа № 21-1204а16 та від 17 лютого 2015 року  справа № 21-551а14.
Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду у порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.
Згідно з ч.1 ст.228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.
Таким чином, колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду порушено норми ст.157 КАС України при судовому розгляді даної справи.

2.6. Приклади скасування судових рішень із ухваленням нового рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення

Згідно ст.229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Предмет регулювання та цілі статті:
1. Стаття визначає підстави для реалізації повноваження суду касаційної інстанції, що визначено пунктом 6 статті 230 КАСУ.
2. Стаття запобігає виникненню різної практики застосування повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційних скарг, оскільки разом зі статтями 224 - 228 КАСУ визначає підстави для кожного з цих повноважень.
 
Порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання:
3. Якщо суди першої та (або) апеляційної інстанцій допустили порушення норм матеріального та (або) процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, тоді суд касаційної інстанції повинен скасувати незаконні судові рішення і прийняти нову постанову або постановити нову ухвалу.
Порушення норм права може виявлятися у:
1) застосуванні норми, яку не належало застосовувати у відповідній ситуації;
2) незастосуванні норми, яку належало застосувати;
3) наданні застосованій нормі неправильного тлумачення.
Ухвалення судом касаційної інстанції нового судового рішення можливе лише за умови, що це не вимагає дослідження доказів і встановлення обставин у справі, тобто якщо судом касаційної інстанції не було встановлено порушень норм права судами попередніх інстанцій при вчиненні цих дій.
4. Якщо судові рішення є помилковими лише у частині, тоді суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення у частині - щодо неправильно вирішеної частини позовних вимог чи питань (див. статтю 225 КАСУ). Якщо ж виправлення помилок вимагає дослідження доказів і встановлення обставин у справі, тоді суд касаційної інстанції скасовує судові рішення і направляє справу на новий розгляд (див. статтю 227 КАСУ).

До прикладу, справа № 813/2214/13-а (№ 876/1123/15 –апеляційної інстанції,  № К/800/268268/15 – касаційної інстанції), де ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67307799)  касаційні скарги Львівської митниці Державної фіскальної служби задовольнити частково, ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року, від 24 червня 2015 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року та від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року скасовано та постановлено нову ухвалу. У задоволенні заяви ОСОБА_4 про заміну боржника у виконавчому провадженні ВП N 43082304 з виконання виконавчого листа N 813/2214/13-а, виданого 07 квітня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом, відмовлено.
31 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 24 травня 2013 року до моменту винесення рішення. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач не вживає дій щодо поновлення його на роботі.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року, заяву задоволено. Стягнуто з Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 24 травня 2013 року до моменту прийняття рішення в сумі 44417,14 грн. з урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, які підлягають відрахуванню з заробітної плати.
31 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду із заявою про заміну боржника у виконавчому провадженні ВП N 43082304 з виконання виконавчого листа N 813/2214/13-а, виданого 07 квітня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом, з Державної митної служби на Львівську митницю Міндоходів. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що внаслідок реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України утворено Міністерство доходів і зборів України, а тому після реорганізації його має поновлювати на посаді Львівська митниця Міндоходів як правонаступниця Львівської митниці.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду України від 16 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року, заяву задоволено. Замінено у виконавчому провадженні ВП N 43082304 з виконання виконавчого листа N 813/2214/13-а, виданого 07 квітня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом, боржника Державну митну службу України на Львівську митницю Міндоходів.
05 червня 2015 року позивач звернувся до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 29 жовтня 2014 року по дату звернення із такою заявою до суду, та суму коштів згідно офіційного індексу інфляції Держкомстату України за загальний період вимушеного прогулу з 24 листопада 2010 року по звернення із такою заявою до суду. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що судове рішення про його поновлення на роботі фактично не виконано.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року, заяву задоволено частково. Стягнуто з Львівської митниці Державної фіскальної служби на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 24 грудня 2014 року по 23 січня 2015 року в розмірі 2694,01 грн.
Перевіривши доводи касаційних скарг та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що касаційні скарги Львівської митниці Державної фіскальної служби підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним та скасовано наказ Державної митної служби України N 2189-к від 24 листопада 2010 року "По особовому складу" в частині припинення перебування на державній службі в митних органах з 25 листопада 2010 року старшого інспектора відділу митного оформлення N 1 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці ОСОБА_4 Визнано протиправним та скасовано наказ Львівської митниці N 1085-к від 25 листопада 2010 року в частині оголошення наказу Державної митної служби України N 2189-к від 24 листопада 2010 року про припинення перебування на державній службі в митних органах з 25 листопада 2010 року позивача. Поновлено позивача на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення N 1 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці з 25 листопада 2010 року. Стягнуто з Львівської митниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 90107,40 грн. (з утриманням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування). В частині поновлення на роботі та в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 3048,48 грн. (з утриманням податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування) постанову суду допущено до негайного виконання.
Відповідачі добровільно не виконували рішення суду, тому заявник звернувся до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України.
24 квітня 2014 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження ВП N 43082304 з виконання виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2014 року N 813/2214/13-а.
У зв'язку з невиконанням у добровільному порядку та у встановлений законом строк вказаного рішення, постановою державного виконавця від 18 червня 2014 року відповіднодо статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" на Державну митну службу України накладено штраф у розмірі 680 грн.
14 листопада 2014 року та 12 січня 2015 року державний виконавець попереджав відповідачів про притягнення до кримінальної відповідальності по факту умисного невиконання рішення суду, яке підлягає негайному виконанню.
23 січня 2015 року Львівською митницею Міндоходів прийнято наказ N 8-о "По особовому складу митних органів" та поновлено позивача на посаді з 25 листопада 2010 року.
Задовольняючи заяви позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Львівською митницею Міндоходів допущено протиправну затримку виконання рішення, що підлягало негайному виконанню, а тому вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на законі.
Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
До такого висновку зводиться правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 23 червня 2015 року (справа N 21-63а15).
Враховуючи те, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 24 травня 2013 року в частині поновлено позивача на посаді старшого інспектора відділу митного оформлення N 1 митного поста "Рава-Руська" Львівської митниці з 25 листопада 2010 року добровільно виконана Львівською митницею Міндоходів лише 23 січня 2015 року шляхом прийняття наказу N 8-о "По особовому складу митних органів", суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що позивач має правовідповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.
Доводи скаржника про відсутність вини Львівської митниці Державної фіскальної служби у затримці виконання рішення суду, оскільки позивач не доводив до відома відповідачів свого наміру приступити до виконання посадових обов'язків, є неприйнятними, оскільки стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії шляхом пред'явлення рішення до примусового виконання чи безпосереднього звернення до роботодавця, що б вказували на його бажання поновитися на роботі.
Разом з тим, задовольняючи заяву позивача про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Львівська митниця Міндоходів є правонаступником Державної митної служби, а тому боржник у виконавчому провадженні підлягає заміні.
Однак, погодитись з таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів не може.
Відповідно до частини 1 статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд може замінити сторону виконавчого провадження її правонаступником.
Частиною 5 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
Згідно Указу Президента України від 18 березня 2013 року N 141/2013 "Про Міністерство доходів і зборів України" Міністерство доходів і зборів України є правонаступником Державної податкової служби України та Державної митної служби України, що реорганізуються.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року N 229 "Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства доходів і зборів згідно з додатком N 1; реорганізовано шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів територіальні органи Державної податкової служби та Державної митної служби згідно з додатком N 2; визначено територіальні органи Міністерства доходів і зборів правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізовуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.
У додатку N 2 до вказаної постанови Кабінету Міністрів України зазначено, що Львівська митниця Міндоходів є правонаступником Львівської митниці.
За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що Львівська митниця Міндоходів є правонаступником Державної митної служби, а відтак у задоволенні заяви ОСОБА_4 про заміну боржника у виконавчому провадженні ВП N 43082304 з виконання виконавчого листа N 813/2214/13-а, виданого 07 квітня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом, з Державної митної служби на Львівську митницю Міндоходів слід відмовити.
Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційних скарг на ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року, від 24 червня 2015 року та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року та від 21 жовтня 2015 року про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, дійшла висновку, що оскаржувані ухвали необхідно залишити без змін.
Згідно статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій повно і правильно встановили обставини справи, але порушили норми процесуального права в частині вирішення заяви щодо заміни сторони виконавчого провадження, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, то ухвала Львівського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року підлягають скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви позивача про заміну сторони виконавчого провадження.

3. Аналіз причин скасування Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду з причин порушення норм матеріального права за категоріями справ 

Відповідно до ст.226 КАС України підставою для скасування судових рішень і залишення в силі судового рішення, скасованого помилково апеляційним судом, є виявлена судом касаційної інстанції помилка, внаслідок якої апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції.

В таких випадках суд касаційної інстанції скасовує помилково постановлене рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.
Згідно ст.229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Повне і правильне встановлення судом обставин справи має місце тоді, коли у справі з'ясовані усі обставини, що мають значення для справи; доведені усі обставини, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; висновки суду, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи.
Норми матеріального або процесуального права вважаються порушеними, якщо суд:
а) не застосував закон, який підлягав застосуванню;
б) застосував закон, який не підлягав застосуванню;
в) неправильно витлумачив закон.
Незастосування закону, який підлягає застосуванню, має місце в тих випадках, коли суд не лише не вказує в ухвалі норму права, яка має застосовуватись, а й вирішує справу з порушенням чинного законодавства. Про незастосування закону, який підлягав застосуванню, можна говорити, якщо суд застосував нечинний закон чи норму підзаконного акта, що суперечить закону, або виданий із порушенням чинного законодавства.
Норми матеріального права вважаються порушеними, якщо суд застосував закон, який не підлягав застосуванню. Таке порушення має місце, якщо суд при вирішенні справи неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін і застосував не ту норму, яка регулює спірні правовідносини (наприклад, норму сімейного, а не цивільного права).
Неправильне тлумачення закону допускається судом у тих випадках, коли застосовується закон, який хоч і підлягає застосуванню, проте зміст і сутність його розуміється неправильно, внаслідок чого в рішенні суд робить неправильний висновок щодо прав та обов'язків сторін. Подібне порушення може бути припущене, зокрема, при розширеному або обмеженому тлумаченні.
Статтею 237 КАС України передбачено, що заява про перегляд судових рішень в адміністративних справах може бути подана виключно з підстав, зокрема, неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Підстави, порядок перегляду судових рішень, а також повноваження Верховного Суду України під час такого перегляду визначаються виключно Кодексом адміністративного судочинства України.

Зважаючи на приписи статті 235 КАС України, перелік підстав і порядок вирішення питань про допуск адміністративних справ до провадження у Верховному Суді України є вичерпними.

До таких адміністративних справ належать справи, що розглядалися або їх розгляд закінчувався за правилами цього Кодексу, та справи, у яких остаточне рішення прийнято до набуття чинності КАС України і які за своєю суттю є адміністративними (п.1 постанови Пленуму ВАС України "Про судову практику застосування статей 235 - 240 Кодексу адміністративного судочинства України" від 13.12.2010 р. N 2).
Згідно зі ст.236 КАС України судові рішення після їх перегляду в касаційному порядку можуть бути переглянуті Верховним Судом України.
Предметом перегляду можуть бути:
а) постанови суду першої інстанції;
б) ухвала чи постанова суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду;
в) постанова чи ухвала суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги на постанову суду;
г) ухвала суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому розгляду справи;
д) ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, що перешкоджає подальшому розгляду справи;
е) ухвала суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги на ухвалу суду, що перешкоджає подальшому розгляду справи.
Предметом перегляду можуть бути лише постанови і ухвали судів, які переглядалися у касаційному порядку. З огляду на це, не можуть бути предметом перегляду ухвали та постанови, які не можуть переглядатися в апеляційному або касаційному порядку.

Подати заяву про перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах після їх перегляду в касаційному порядку мають право сторони та інші особи, які беруть участь у справі. У такому разі цим правом наділені позивач, відповідач, треті особи, представники сторін та третіх осіб у справах, що переглядалися в касаційному порядку. Цей перелік є вичерпним, а тому не мають права на подання заяви про такий перегляд особи, які не брали участі у справі, але вважають, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Слід ураховувати, що згідно з приписами частини першої статті 60 та частини четвертої статті 61 КАС України також до осіб (представників сторін та третіх осіб за законом), які мають право від імені вищеперерахованих осіб на подання заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України, належать Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, прокурор, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси (представляти інтереси) осіб, які беруть участь у справі, у тому числі й тоді, коли перераховані органи та особи не брали участі у справі.

Крім того, прокурор може звернутися з відповідною заявою в інтересах держави, у тому числі й в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, якщо вони виконують делеговані повноваження держави та брали участь у справі.

Інші представники сторін або осіб, які беруть участь у справі, мають право на подання такої заяви, в разі якщо це право спеціально обумовлено у виданій їм довіреності, у тому числі й у разі, коли ці представники не брали участі у справі (частина третя статті 239 КАС України).

Статтею 242 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи більшістю голосів від складу суду приймається одна з таких постанов:
про повне або часткове задоволення заяви;
про відмову у задоволенні заяви.

За результатами проведеного узагальнення можна виділити наступні категорії справ в яких порушено норми матеріального права, що стало підставою для скасування рішень Львівського апеляційного адміністративного суду.

3.1. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення реалізації конституційних прав особи, а також реалізації статусу депутата представницького органу влади, організації діяльності цих органів

У справі №343/212/16-а (№876/2377/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/16465/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Долинської районної ради Івано-Франківської області, голови Долинської районної ради Івано-Франківської області про визнання протиправними дій, визнання нечинним та скасування рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 січня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64458458) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2016 року та залишено в силі постанову Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року.
Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 10 березня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними дії голови Долинської районної ради в частині внесення на розгляд пленарного засідання сесії районної ради проекту рішення від 21.12.2015 року №37-2/2015 «Про Програму підтримки газети «Свіча» на 2016 рік» без належного оприлюднення. Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що голова районної ради повинен був оприлюднити проект рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.
Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 16 травня 2016 року постанову районного суду скасував та ухвалив нову постанову про відмову в позові з тих підстав, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, не дана належна оцінка доказам, неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого ухвалено необґрунтоване рішення. Зокрема, Регламентом Долинської районної ради передбачені виняткові випадки, коли на сесії можуть розглядатися питання і проекти, подані напередодні або в день сесії без попереднього обговорення в комісіях. Позивач як депутат районної ради при розгляді питання про Програму підтримки газети «Свіча» не скористався наданим йому правом внесення зауважень чи пропозицій до проекту рішення, брав участь у розгляді цього питання.
З'ясувавши обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.
Згідно ст.55 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» голова, зокрема, скликає сесії ради, повідомляє депутатам і доводить до відома населення інформацію про час і місце проведення сесії ради, питання, які передбачається внести на розгляд ради, веде засідання ради; забезпечує підготовку сесій ради і питань, що вносяться на її розгляд, доведення рішень ради до виконавців, організує контроль за їх виконанням.
Тобто саме на голову відповідної ради покладається обов'язок в організації і проведенні сесії, дотриманні норм чинного законодавства.
Як зазначено у ч.3 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
На виконання вимог зазначеного вище Закону, у пункті 2.3.11 Регламенту Долинської районної ради, затвердженого рішенням Долинської районної ради від 23 грудня 2010 року №15-2/2010 (з подальшими змінами і доповненнями), зауважено, що до порядку денного пленарного засідання ради можуть бути внесені тільки ті питання, проекти рішень з яких були оприлюднені не пізніше як за 20 робочих днів до їх розгляду з метою прийняття рішень по них.
Згідно фактичних обставин, встановлених судами, рішення від 24 грудня 2015 року №37-2/2015 «Про Програму підтримки газети «Свіча» на 2016 рік» прийнято всупереч вимогам вище згаданих норм, оскільки проект його не був оприлюднений у визначений строк.
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, прийшов до обґрунтованого висновку про протиправність дій голови районної ради, які виразилися у внесенні на сесію ради проекту рішення, що є предметом оскарження, яке не було оприлюднено у визначеному законом порядку.
Посилання апеляційного суду на положення пункту 2.3.28 Регламенту Долинської районної ради про можливість внесення на розгляд ради без попереднього обговорення в постійних комісіях матеріалів, які надійшли до виконавчого апарату районної ради менше ніж за п'ять днів до початку роботи сесії, є безпідставні.
За правилами цього пункту в день проведення сесії можуть бути внесені на розгляд ради без попереднього обговорення в постійних комісіях матеріали:
які надійшли до виконавчого апарату районної ради менше ніж за п'ять днів до початку роботи сесії, і для прийняття рішення не треба додаткової інформації та непередбачених фінансових витрат;
які потребують негайного вирішення згідно чинного законодавства України;
що стосуються питань виникнення чи загрози виникнення надзвичайних ситуацій природного, техногенного та соціально-політичного характеру (при цьому проект рішення у разі потреби готується робочою групою депутатів, закриває його або переходить до розгляду питань, які не вимагають прийняття рішень.
Проект рішення №37-2/2015 «Про Програму підтримки газети «Свіча» не відноситься до переліку тих актів, які могли бути розглянуті за правилами вище згаданого пункту.
Безпідставним є висновок і в тій частині, що позивач як депутат не реалізував своє право щодо внесення пропозицій про знаття проекту рішення, оскільки порушення норми права допущено саме головою районної ради.
Таким чином, колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду не враховано вимоги  частини третьої статті 15 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» під час судового розгляду даної справи.

Також, у справі №1304/3974/12 (№148256/12/9104 в суді апеляційної інстанції, №К/800/36385/14 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді на інформаційні звернення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 квітня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/66113974) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2014 року скасовано. Постанову Галицького районного суду міста Львова від 14 серпня 2012 року залишено в силі.
Постановою Галицького районного суду міста Львова від 14 серпня 2012 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Львівської міської ради, яка полягала у ненаданні відповіді на інформаційні звернення ОСОБА_4 від 16 січня, 6 лютого та 3 березня 2012 року. Визнано протиправною дію виконавчого комітету Львівської міської ради, яка полягала у неправомірній відмові ОСОБА_4 у наданні публічної інформації про усі земельні ділянки у межах міста Львова, ненадані у користування, що можуть бути використані під забудову. Зобов'язано відповідача письмово надати ОСОБА_4 інформацію про усі земельні ділянки комунальної форми власності у межах міста Львова, ненаданих у користування, що можуть бути використані під забудову. Зобов'язано виконавчий комітет Львівської міської ради в 10-денний строк з моменту набрання постановою суду першої інстанції законної сили подати до суду звіт про виконання судового рішення, а копію цього звіту направити позивачеві. Вирішено питання щодо судових витрат.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2014 року постанову Галицького районного суду міста Львова від 14 серпня 2012 року скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 січня 2012 року ОСОБА_4 надіслав на адреси виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління архітектури Львівської міської ради, Головного управління Держкомзему у Львівській області, Управління земельних ресурсів у місті Львові інформаційний запит в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI), в якому просив надати інформацію про усі земельні ділянки комунальної форми власності у межах міста Львова, ненаданих у користування, що можуть бути використані під забудову, для реалізації ним права на безоплатне отримання у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; нанести відповідні дані на графічні матеріали (для подальшого долучення цих матеріалів до клопотання з ціллю реалізації ним норми частини 6 статті 118 Земельного кодексу України); надати інформацію про усі земельні ділянки комунальної форми власності, які у період з 1 січня 2005 року до 1 грудня 2011 року безоплатно надавалися у власність громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд із зазначенням їх місця розташування, кадастрового номеру, розміру, тощо; надати відповідь на даний запит у строк не пізніше ніж п'ять робочих днів з дня його отримання, як це встановлено частиною 1 статті 20 Закону №2939-VI. У разі, якщо задоволення цього запиту на інформацію передбачатиме виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, позивач просив повідомити йому вартість робіт (із доданням розрахунку такої вартості) та зобов'язувався оплатити ці витрати.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 відповіді на інформаційний запит не отримав, 6 лютого 2012 року ним скеровано на адресу виконавчого комітету Львівської міської ради повторний за пит.
3 березня 2012 року ОСОБА_4 надіслав на адреси виконавчого комітету Львівської міської ради, Головного управління Держкомзему у Львівській області, Управління земельних ресурсів у місті Львові інформаційний запит в порядку Закону №2939-VI з проханням повідомити чи внесена відповідна інформація (про вільні земельні ділянки, ненадані у користування, що можуть бути використані під забудову) до містобудівного і державного земельного кадастрів та чи створювалася ця інформація взагалі.
Листами Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради від 23 січня 2012 року №2401-3вих-132, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради від 10 лютого 2012 року №2403-3вих-476, Управління Держкомзему у місті Львові від 25 січня 2012 року №40/01-14/265, Головного управління Держкомзему у Львівській області від 23 січня 2012 року №01-16/3-500 на запит позивача надано відповіді. Судами встановлено, що виконавчим комітетом Львівської міської  ради відповіді надано не було.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що інформація про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову, є публічною, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VІ (далі – Закон № 3038-VІ) вказана інформація повинна створюватися в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, а тому на таку інформацію та на правовідносини, пов'язані із її поширенням, оприлюдненням, наданням тощо, поширюються норми Закону №2939-VI, невиконання вимог якого є підставою для зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити відповідні дії.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд дійшов висновку, що на час звернення ОСОБА_4 із запитами щодо надання публічної інформації, а також на час отримання ним відповідей інформацією, яка його цікавить володів центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи, а саме: Управління Держкомзему у місті Львові, яке листами від 12 березня 2012 року №40/01-14/843 та від 25 січня 2012 року №40/01-14/265 надало відповіді на звернення позивача.
З'ясувавши обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.
Згідно статті 12 Закону №2939-VI суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.
Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (частина 4 статті 13 Закону №2939-VI).
Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина 1 статті 19 Закону №2939-VI).
Частиною 1 статті 22 цього Закону передбачені виключні випадки відмови у задоволенні запиту розпорядниками інформації.
За приписами статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою, здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.
Згідно частини 5 статті 24 Закону №3038-VІ спеціально уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах.
До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов'язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову.
З огляду на вказані вимоги чинного законодавства, саме виконавчий комітет Львівської міської ради є розпорядником запитуваної інформації, яка за своїм правовим статусом є публічною.
Частиною 5 статті 6 Закону №2939-VI встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач безпідставно не надав ОСОБА_4 інформацію про усі земельні ділянки комунальної форми власності у межах міста Львова, ненаданих у користування, що можуть бути використані під забудову.
За змістом частини 2 статті 15 Закону №2939-VI у разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.
Однак, як встановлено судами та не заперечується сторонами, на офіційних сайтах відповідача відсутня в повному об'ємі інформація, що підлягає оприлюдненню та оновленню.
З огляду на те, що відповіді по суті поставлених у запиті питань відповідачем не надано, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погодилась з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4.
Відтак, колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду не враховано вимоги  частини третьої статті 15 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» під час судового розгляду даної справи.

3.2. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення громадського порядку та безпеки, національної безпеки та оборони України

У справі №307/1443/17 (№876/9468/17 в суді апеляційної інстанції, №К/800/36759/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_1 до Тячівського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70830820) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року скасовано, а постанову Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року залишено в силі.
Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 26 липня 2017 року позов задоволено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30 травня 2017 року інспектором дорожнього нагляду Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області Чонкою В.Ю. винесено постанову про адміністративне правопорушення серії АР №182420, якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі - КУпАП) та наклав на нього стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.
Підставою для прийняття оспорюваної постанови слугував факт того, що 25 травня 2017 року об 11 год. 50 хв., позивач, керуючи транспортним засобом марки «HYUNDAI Matrix», д.н.з. НОМЕР_1, в м. Тячів по вул. Кошути, здійснив стоянку на тротуарі менше 2 м для руху пішоходів, чим створив перешкоду для руху пішоходів, та порушив 15.10 «в» Правил дорожнього руху.
Стаття 258 КУпАП містить вичерпний перелік випадків, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається, зокрема частиною другою визначено, що протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 КУпАП.
Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення, в тому числі, і правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху.
Наведене свідчить про те, що складання протоколу про адміністративне правопорушення не передбачено лише у випадку наявності в діях особи складу адміністративного правопорушення та притягнення до відповідальності на місці вчинення правопорушення.
Крім того, згідно частини першої статті 247 КУпАП, обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, показаннями свідків, показаннями технічних приладів чи засобів, фото- і кіно-зйомки, відеозапису, які використовувалися при нагляданні за виконанням правил норм і стандартів, що стосуються забезпечення дорожнього руху.
Разом з тим, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, оспорювана постанова серії АР №182420, складена інспектором дорожнього нагляду Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області Чонкою В.Ю. - 30 травня 2017 року, і відповідно, видана позивачу у приміщенні ГУ Нацполіції в Закарпатській області. Відеозапису факту самого порушення ПДР з нагрудної відеокамери відповідача, останнім надано не було.
З огляду на викладене, та враховуючи, що відповідачем недоведено належними та допустимими доказами вчинення позивачем порушення підпункту 15.10 «в» Правил дорожнього руху, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 122 КУпАП України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій відповідача щодо винесення оспорюваної постанови від 30 травня 2017 року серії АР №182420.
Відтак, колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду порушено вимоги ст. 247, 251 КУпАП України  при вирішенні даної судової справи.

Також, у справі №819/57/16 (№876/2084/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/17512/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до військово-лікарської комісії Підволочиського району Тернопільської області про скасування рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 січня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64398874) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано Військово-лікарську комісію Підволочиського районного військового комісаріату звернутись до військово-лікарської комісії Тернопільського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України для проведення стосовно ОСОБА_4 повторного медичного огляду (комісії) військово-лікарською комісією Тернопільського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України. В решті позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що в порушення вимог Положення №402 щодо позивача не проведено флюорографії органів грудної клітини, загальний аналіз крові та сечі, не визначено групу крові та резус-належність, у картці обстеження та медичного огляду відсутній підпис позивача, що свідчить про неповний медичний огляд, який унеможливлює визначення ступеня придатності позивача до військової служби.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції вважав, що згідно з картою обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 лікарями визнано позивача придатним до проходження військової служби, а пункт №9 цієї картки передбачає додаткові методи обстеження, які повинні проводитись лише у разі виявлення лікарською комісією захворювання, яке унеможливлює визначення ступеня придатності до військової служби.
Проте суд касаційної інстанції з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не погодився, з огляду на таке.
Медичний огляд військовозобов'язаних у мирний час та під час мобілізації, на особливий період проводиться за правилами, встановленими Розділом 3 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 (далі - Положення №402) та в силу пункту 3.1 цього Розділу проводиться за рішенням військового комісара військово-лікарськими комісіями військових комісаріатів.
Кожний військовозобов'язаний оглядається хірургом, терапевтом, невропатологом, психіатром, окулістом, оториноларингологом, стоматологом, дерматологом, а за медичними показаннями і лікарями інших спеціальностей (абзац 2 пункту 3.2 Розділу III Положення №402).
Пунктом 3.4. Розділу III Положення №402 встановлено, що перед оглядом військовозобов'язаних їм проводиться рентгенологічне (флюорографічне) обстеження органів грудної клітки, загальний аналіз крові, визначаються група крові та резус-належність (особам, у яких немає відповідної відмітки у військовому квитку), ЕКГ, дослідження сечі. Особам, яким більше 40 років, обов'язково проводяться вимір внутрішньоочного тиску, дослідження крові на цукор.
Отже, безпідставним є висновок суду апеляційної інстанції, що додаткові методи обстеження, зазначені у пункті №9 картки обстеження та медичного огляду позивача, повинні проводитись лише у разі виявлення лікарською комісією захворювання, яке унеможливлює визначення ступеня придатності до військової служби. У зв'язку з цим, його рішення неможливо залишити в силі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в порушення вимог пункту 3.4. Розділу III Положення №402 щодо позивача не проведено флюорографії органів грудної клітини, загальний аналіз крові та сечі, не визначено групу крові та резус-належність, відсутній підпис позивача, що свідчить про неповний медичний огляд, який унеможливлює визначення ступеня придатності позивача до військової служби.
Дослідження стану здоров'я ОСОБА_4 в зазначеній частині має істотне значення, оскільки за твердженням позивача з посиланням на медичні документи його дружині поставлено діагноз - гепатит «В».
Проте, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір помилково керувались Розділами I та II Положення №402, оскільки медичний огляд військовозобов'язаних у мирний час та під час мобілізації, на особливий період проводиться за правилами, встановленими Розділом III цього Положення, та не з'ясували, чи дотримано військово-лікарською комісією Підволочиського району Тернопільської області вимоги цього Розділу.
Суд першої інстанції зобов'язав відповідача вчинити дії, однак не визнав його дії протиправними та не вирішив позовної вимоги про скасування постанови військово-лікарської комісії Підволочиського району Тернопільської області.
Зобов'язавши військово-лікарську комісію районного військового комісаріату звернутись до військово-лікарської комісії обласного військового комісаріату для проведення повторного медичного огляду ОСОБА_4, суд першої інстанції без наведення відповідних мотивів безпідставно вийшов за межі заявлених позовних вимог, не обговоривши питання про те, чи такий спосіб захисту відновить порушене право.
При цьому суд не з'ясував, чи передбачений чинним законодавством обов'язок військово-лікарської комісії звертатись до комісії вищого в порядку підпорядкування рівня в такій правовій ситуації та чи цим не примушено вчиняти певні дії військово-лікарську комісію обласного військового комісаріату, яка не залучалась до участі у справі.
Отже, суд апеляційної інстанції не вірно застосував Розділи I та II Положення № 402 про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року.

3.3. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації державної політики у сфері економіки
У справі №461/4518/15-а (№876/6023/15 в суді апеляційної інстанції, №К/800/10719/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Львівської митниці ДФС про скасування постанови, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 листопада 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70764060) касаційну скаргу Львівської митниці ДФС задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2016 року - скасовано, а постанову Галицького районного суду міста Львова від 13 травня 2015 року - залишено в силі.
Постановою Галицького районного суду міста Львова від 13 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2016 року постанову Галицького районного суду міста Львова від 13 травня 2015 року скасовано та прийнято нове рішення яким позов задоволено частково.
Визнано протиправною та скасовано постанову Львівської митниці Державної фіскальної служби у справі про порушення митних правил від 10 квітня 2015 року №0562/20908/15. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судами встановлено, що 19 березня 2015 року під час проходження позивачем митного контролю в пункті пропуску «Краковець - Корчова» митного поста «Краковець» Львівської митниці відповідачем встановлено, що 23 травня 2014 року позивач ввіз на митну територію України транспортний засіб марки «FORD MONDEO», куз. НОМЕР_1 р.н. НОМЕР_2 в режимі «транзит» через п/п «Краковець» Львівської митниці ДФС.
Станом на 19 березня 2015 року вказаний транспортний засіб за межі митної території України не вивезено та у інший режим не переміщено.
10 квітня 2015 року Львівською митницею ДФС винесено постанову в справі про порушення митних правил №0562/20908/15, згідно з якою ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні порушення митних правил, передбаченого частиною 3 статті 470 Митного кодексу України, та накладено штраф у розмірі 8500 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вчинене позивачем адміністративне правопорушення є триваючим за своїм характером, а відтак - постанова про накладення адміністративного стягнення прийнята відповідачем правомірно в межах шестимісячного строку з дня виявлення такого правопорушення.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постановляючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд послався на ті обставини, що дії відповідача по винесенню оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення є протиправними та суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем пропущено строки накладення адміністративного стягнення.
З таким висновком суду апеляційної інстанції не погодилась колегія суддів з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 470 Митного кодексу України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтею 522 Митного кодексу України передбачено, що справи про порушення митних правил, передбачені статями 468 - 470, 474, 475, 477 - 481, 485 цього Кодексу, розглядаються органами доходів і зборів.
Згідно з частиною 1 статті 467 Митного кодексу України якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статями 469, 477 - 481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.
З аналізу зазначеної норми видно, що перелік триваючих правопорушень не є вичерпним, а лише конкретизуючим щодо окремих статей.
При цьому в положеннях Митного кодексу України не міститься визначення триваючого правопорушення.
Разом з тим, відповідно до висновків, викладених у листі Міністерства юстиції України від 01 грудня 2003 року №22-34-1465, триваючим правопорушенням є такі, що пов'язані з тривалим, неперервним невиконанням обов'язків, передбачених правовою нормою (наприклад, проживання без паспорта, самовільне будівництво будинків або споруд тощо), припиняються або виконанням регламентованих обов'язків, або притягненням винної у невиконанні особи до відповідальності. Дуже часто ці правопорушення є наслідками протиправної бездіяльності.
Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов'язків.
Отже, невивезення транспортного засобу, що перебуває в режимі транзиту, та щодо якого існує обов'язок вивезення за межі митної території протягом 10-денного строку, є триваючим правопорушенням, оскільки в даному випадку особа перебуває в безперервному стані протиправної бездіяльності через невиконання свого обов'язку.
Оскільки позивач ввіз транспортний засіб на митну територію України в режимі транзиту 23 травня 2014 року, то кінцевим терміном його вивезення за межі митної території України є 03 червня 2014 року, однак позивачем такий обов'язок виконаний не був.
Так, митним органом таке правопорушення виявлено 19 березня 2015 року, при цьому постанова про порушення митних правил винесена відповідачем 10 квітня 2015 року, тобто в межах піврічного строку з дня виявлення триваючого правопорушення.
Положеннями статті 192 Митного кодексу України визначено що, якщо під час перевезення товарів транспортний засіб внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не зміг прибути до органу доходів і зборів призначення, допускається вивантаження товарів в іншому місці. При цьому перевізник зобов'язаний: вжити всіх необхідних заходів для забезпечення збереження товарів та недопущення будь-якого їх використання; терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу.
Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивач найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу не повідомив, а докази, надані позивачем, не є належним підтвердженням дії стосовно нього обставин непереборної сили, що стали на перешкоді виконання ним приписів чинного законодавства.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача,чим порушив норму ч.1 ст.467 Митного кодексу України та не врахував лист Міністерства юстиції України від 01 грудня 2003 року № 22-34-1465.

Також, у справі №803/48/16 (№876/7304/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/32800/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ТОВ «Ровер ЛТД» до Волинської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів та карток відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, постановою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70663040) касаційну скаргу Волинської митниці ДФС задоволено. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ровер ЛТД» відмовлено.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 10 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2016 року, адміністративний позов задоволено повністю.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані безпідставністю коригування митницею митної вартості, оскільки позивачем надано митному органу всі передбачені чинним законодавством документи, необхідні для визначення митної вартості ввезеного товару за обраним позивачем методом, які є об'єктивними та такими, що піддаються обчисленню; висновки митниці щодо не підтвердження декларантом митної вартості товару визнано необґрунтованими.
13 листопада 2015 року Волинською митницею ДФС відмовлено ТОВ «Ровер ЛТД» у митному оформленні товару та видано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №205070000/2015/00134, а також прийнято рішення про коригування митної вартості товару №205070000/2015/000005/2, відповідно до якого митну вартість товару визначено за ціною 0,4662 євро за 1 кг, що становить 10234,95 євро у зв'язку з тим, що документи подані для підтвердження митної вартості, не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за методом обраним декларантом.
З метою випуску товарів у вільний обіг позивачем 28 жовтня 2015 року та 13 листопада 2015 року Волинській митниці (м/п Луцьк) надано митну декларацію з уточненою митною вартістю №205070000/2015/020514 та митну декларацію з уточненою митною вартістю №205070000/2015/023391.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм Митного кодексу України.
Митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості і з цією метою мають повноваження витребувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару в разі наявності підстав для сумніву в правильності митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України.
Митниця може вимагати, а суб'єкт господарювання має надати лише належні документи для перевірки та підтвердження правильності зазначеної митної вартості товару.
Надання неналежних документів або часткове надання витребуваних документів не може вважатися виконанням вимог митниці щодо підтвердження митної вартості товарів.
Як видно із матеріалів справи, митним органом під час здійснення контролю наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей, використаних при обчисленні митної вартості, було встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, містили неповні відомості щодо числових значень складових митної вартості товарів, зокрема, за митною декларацією №2050070000/2015/020424 - розрахунок собівартості продукції не відповідав даним, зазначеним в інвойсі, декларантом не надано банківського платіжного документа про оплату товару при встановленій у рахунку-фактурі від 23 жовтня 2015 року №2892 умови щодо 100% попередньої оплати; за митною декларацією №2050070000/2015/023173 - не надано платіжного документа щодо попередньої оплати товару, прайс-лист від виробника товару від 31 серпня 2015 року не відповідає інвойсу від 09 листопада 2015 року №3047 та був дійсний тільки до 30 вересня 2015 року.
Так, пунктом 3.3 контракту від 12 жовтня 2015 року №66 передбачено, що оплата товару здійснюється на основі рахунку-фактури і умови оплати - відповідно до фактури. У рахунку фактурі від 23 жовтня 2015 року №2892 передбачено 100% попередня оплата товару перед навантаженням та зазначено термін платежу - 23 жовтня 2015 року, у рахунку-фактурі від 09 листопада 2015 року №3047 передбачена 100% попередня оплата перед навантаженням та зазначено термін платежу - 09 листопада 2015 року. З урахуванням положень ч.2 ст.53 Митного кодексу України, декларант повинен надати для підтвердження заявленої митної вартості банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Проте, позивачем таких документів при митному оформленні подано не було. Із калькуляції без дати та номера неможливо встановити на яких умовах поставки здійснено розрахунок собівартості та станом на яку дату вказана калькуляціє є актуальною, у калькуляції відсутні витрати на здійснення страхування та перевезення товару, що є обов'язковим на умовах поставки СІР.
Отже, в даних спірних правовідносинах у митниці виник обґрунтований сумнів щодо правильності заявленої позивачем митної вартості товару. За вказаними обставинами митниця мала обґрунтовані підстави для витребування додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товару. При витребуванні додаткових документів митниця діяла відповідно до норм митного законодавства. При цьому відповідач, відповідно до наведених законодавчих норм надавав позивачу можливість підтвердження заявленої митної вартості чи корегування митної вартості шляхом надання додаткових документів, однак позивач витребуваних документів щодо підтвердження заявленої митної вартості не надав. Інших способів, ніж витребування додаткових документів, надання часу для підтвердження заявленої митної вартості товару, у митного органу щодо узгодження митної вартості товару із декларантом законодавчими нормами не передбачено.
Надана позивачем на вимогу митного органу заявка про купівлю іноземної валюти або банківських металів від 26 жовтня 2015 року №171 не є належним документом щодо підтвердження оплати товару відповідно до п.3.3 контракту та рахунку-фактури від 23 жовтня 2015 року №2892, а вартість товару у проформі-інвойсі від 10 жовтня 2015 року №5871 не відповідає вартості фактури-інвойсу; подане декларантом платіжне доручення в іноземній валюті від 02 листопада 2015 року №209 здійснено по інвойсу від 14 жовтня 2015 року №5871, при цьому для митного оформлення позивачем надавався рахунок-фактура від 09 листопада 2015 року №3047, зазначений у платіжному дорученні №209 інвойс від 14 жовтня 2015 року №5871 до митного оформлення не подавався і жодного відношення до поставки не має.
Вищенаведені обставини підтверджують обґрунтованість сумнівів митниці щодо достовірності поданих декларантом відомостей при митному оформленні товару; висновки судів попередніх інстанцій щодо належності наданих позивачем документів є невірними.
У зв'язку з неможливістю об'єктивного визначення ціни товару за наданими позивачем документами через наявність чисельних розбіжностей та ненадання на законні та обґрунтовані вимоги митного органу додатково витребуваних документів, у митниці не було можливості застосувати митну вартість, визначену позивачем, що є підставою для визначення митної вартості товарів у спосіб, передбачений ст.57 Митного кодексу України. При визначенні митної вартості товару митницею обґрунтовано застосований резервний метод оцінки згідно ст.64 Митного кодексу. У рішеннях митниця послідовно довела неможливість застосування попередніх методів; рішення митниці за формою та змістом відповідають встановленим законом вимогам.
За вказаними обставинами, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої зокрема у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №21-5204а15, колегією суддів зазначено, що приймаючи рішення про визначення митної вартості товарів, а також карток відмови у прийнятті митної декларації, митниця діяла в межах повноважень та на підставі вимог чинного законодавства, підстав для скасування оскаржуваних рішень митниці та карток відмови не вбачається.
Отже, апеляційним судом невірно застосовано положення ст.57, 64 Митного Кодексу України під час судового розгляду зазначеної судової справи.

3.4. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу забезпечення сталого розвитку населених пунктів та землекористування

У справі №344/6010/14-а (№876/9989/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/17271/17 в суді касаційної інстанції) за позовом Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради до Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, треті особи - Публічне акціонерне товариство «САТП-0901», департамент містобудування, архітектури та культурної спадщини виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, департамент комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради, про визнання недійсним та скасування рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 жовтня 2017 року  ) касаційну скаргу виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради - задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року - скасовано. Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2016 року - залишено без змін.
Постановою Івано - Франківського міського суду Івано - Франківської області від 21 листопада 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2017 року скасовано постанову Івано - Франківського міського суду Івано - Франківської області від 21 листопада 2016 року та прийнято нову, якою позов задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Івано - Франківської міської ради про присвоєння поштової адреси багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення (І черга будівництва) відкритого акціонерного товариства «САТП - 0901» - вул. Гетьмана Мазепи, 175а, корпус 1, відображене в п. 1.1 рішення Виконавчого комітету Івано - Франківської міської ради «Про присвоєння поштових адрес» від 02 лютого 2010 року №45.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанцій виходив з того, що на момент звернення ПАТ «САТП - 0901» щодо присвоєння поштової адреси багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення (1 черга будівництва) у позивача були відсутні повноваження щодо присвоєння поштової адреси, а тому, враховуючи, що територія села Крихівці входила та входить до складу Івано - Франківської міської ради, відповідачі діяли в   межах та у спосіб, встановлений законодавством.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, оскільки відповідно до договору оренди земельної ділянки, земельна ділянка під забудовою відноситься до території села Крихівці Крихівецької сільської ради Івано - Франківської міської ради, то вирішення питання про присвоєння пощтової адреси належить до виключної компетенції Крихівецької сільської ради Івано - Франківської міської ради.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу звернула увагу на наступне.
02.02.2010 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради винесено рішення про присвоєння поштових адрес, відповідно до п.1.1. якого було присвоєно поштову адресу багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення (І черга будівництва) ВАТ "САТП 0901" - вул. Гетьмана Мазепи, 175А корпус 1.
В частині посилань позивача на ту обставину, що багатоквартирний житловий будинок знаходиться на території Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради відповідно до встановлених меж між м. Івано-Франківськ та с. Крихівці, а тому присвоєння поштової адреси цьому будинку належить до компетенції Крихівецької сільської ради, слід звернути увагу на наступне.
Відповідно до ч.1, 2 ст.173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.
Рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласних, Київської чи Севастопольської міської рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які не входять до складу відповідного району, або у разі, якщо районна рада не утворена, приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням відповідних сільських, селищних рад. Рішення про встановлення і зміну меж районів у містах приймається міською радою за поданням відповідних районних у містах рад (ст.174 ЗК України).
Як встановлено судами, рішенням Івано - Франкіської міської ради від 07 березня 2010 року №994 - 34 у частині погодження меж між м. Івано - Франківськом та селами Крихівці і Микитинці, було вирішено погодити межу між м. Івано - Франківськом та с. Крихівці. Згідно представленого проекту землеустрою щодо встановлення межі села Крихівці Крихівецької сільської ради Івано - Франківської міської ради, виготовлено ДП «Івано - Франківський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою».
03 липня 2015 року Івано - Франківською обласною радою прийнято рішення від №1717 - 37/2015, яким встановлено межу села Крихівці Крихівецької сільської ради Івано - Франківської міської ради.
Відповідно, як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення юридичної особи до Івано-Франківської міської ради щодо присвоєння поштової адреси багатоквартирному житловому будинку з приміщеннями громадського призначення (І черга будівництва) ВАТ "САТП 0901" (лютий 2010 року) у Крихівецької сільської ради були відсутні адміністративні послуги щодо присвоєння поштової адреси.
Судами також встановлено, що у договорі оренди земельної ділянки від 15.08.2007 року є чітка прив'язка до вул. Г.Мазепи 175 А, а Крихівецька сільська рада входила та входить до складу Івано-Франківської міської ради, що свідчить про правомірність оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав задоволення позовних вимог.
Таким чином, судом апеляційної інстанції не вірно застосовано норми ст.. 173 Земельного кодексу України та ст.31, 36,37, 47 Закону України «Про місцеве самоврядування».

У справі №813/461/16 (№876/3666/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/25862/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 квітня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/66113271) касаційну скаргу ОСОБА_4 - задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року - скасовано. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року - залишено в силі.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ Держгеокадастру, оформлене листом від 17 грудня 2015 року №К-497/0-1073/25-15 про відмову ОСОБА_4 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га на території Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області (за межами населеного пункту) та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення вказаної земельної ділянки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 серпня 2016 року скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2016 року та прийнято нову про відмову у задоволенні позову.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14.09.2015 р. ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Станильської сільської ради Дрогобицького району для ведення особистого селянського господарства в порядку, встановленому ч.6. ст.118 Земельного кодексу України.
17.12.2015 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надало відповідь №К-497/0-1073/25-15, згідно якої позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки запропонована земельна ділянка знаходиться на сільськогосподарських угіддях-пасовища, які передбачені для випасання худоби. Дана земельна ділянка відповідно до ст.34 Земельного кодексу України може надаватися громадянам в оренду для випасання худоби.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач, є вільною, відноситься до земель запасу та відповідно до схеми розміщення земельної ділянки, що надається у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, вона відповідає місцю розташування, а тому рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою є необґрунтованим та таким, що суперечить нормам земельного законодавства.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відповідно до ст.34 ЗК України може надаватися громадянам в оренду для випасання худоби, а тому відсутні підстави для надання даної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу звернула увагу на наступне.
Судами встановлено, що земельна ділянка площею 2,0 га на території Станильської сільської ради Дрогобицького району (за межами населеного пункту), яку бажає отримати позивач, є вільною та відноситься до земель запасу сільської ради.
Відповідно до схеми розміщення земельної ділянки, що надається ОСОБА_4 у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області (за межами населеного пункту), дана ділянка відповідає місцю розташування.
Аргументуючи відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції послався на норми ст.34 ЗК України, відповідно до яких громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, спірна земельна ділянка, може бути виділена виключно в оренду для сінокосіння і випасання худоби, а не у власність для ведення особистого селянського господарства.
Проте, колегія суддів зазначила, що норми даної статті передбачають лише можливість передачі конкретної земельної ділянки в оренду для сінокосіння і випасання худоби та право особи на отримання в оренду такої ділянки і не можуть звужувати та у будь-який інший спосіб впливати на права інших осіб, які бажають отримати земельну ділянку у власність чи оренду для інших цілей, передбачених законодавством.
Відповідно, судом апеляційної інстанції помилково застосовано в якості імперативу норму ст.34 ЗК України щодо вирішення вищезазначених спірних правовідносин.
Частиною 3 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як встановлено судами, відповідно до доручення від 08.10.2014 р. №37732/0/1-14 Віце-прем`єр-міністра України, рішення колегії Держземагенства України №2/1 від 14.10.2014 р. та доручення голови Львівської облдержадміністрації №13/0/6-15 від 14.02.2015 р., згідно яких Головне управління Держгеокадастру у Львівській області при прийнятті рішень щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності враховує обов'язковість погодження надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з органами місцевого самоврядування.
Листом від 17 грудня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повідомило позивача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.
Натомість, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач у порушення вищезазначеного доручення від 08.10.2014 р. №37732/0/1-14 лише 20 травня 2016 року (тобто, після винесення оскаржуваного рішення про відмову у наданні дозволу) направив до Станильської сільської ради Дрогобицького району Львівської області звернення щодо погодження надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.
Дана обставина вказує на необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем не враховано всіх обставин, які мають істотне значення для прийняття такого рішення.
Зважаючи на вищезазначене, та враховуючи те, що судами встановлено, що спірна земельна ділянка є вільною та відповідає місцю розташування колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених пунктом 7 ст.118 ЗК України для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Відтак, суд апеляційної інстанції допустив порушення норми ст.34 ЗК України у вирішенні вищезазначених спірних правовідносин.

Також, у справі №813/5724/14 (№876/1860/15 в суді апеляційної інстанції, №К/800/25173/15 в суді касаційної інстанції) за позовом Першого заступника прокурора м. Львова до Львівської міської ради, третя особа: споживчий кооператив «Сихівська фортеця», про визнання протиправним та скасування рішення, постановою Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67483226) касаційну скаргу Прокуратури Львівської області задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року скасовано. Ухвалено у справі нове рішення.
Позов Першого заступника прокурора м. Львова до Львівської міської ради, третя особа: споживчий кооператив «Сихівська фортеця», про визнання протиправним та скасування рішення – задоволено.
Визнано протиправною та скасовано ухвалу Львівської міської ради від 10.07.2014 №3699 «Про погодження споживчому кооперативу «Сихівська фортеця» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Сихівській, 12-14».
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2014 року № 3699 «Про погодження СК «Сихівська фортеця» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Сихівській, 12-14» погоджено СК «Сихівська фортеця» місця розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1630 га на вул. Сихівській, 12-14 у сервітутне користування на умовах оренди терміном на 10 років для облаштування підземної торгової галереї за рахунок земель громадської забудови за функцією використання - землі комерції, за умови влаштування на території проїзду та трав'яних газонів, а також відновлення скверу.
Прокуратурою м. Львова проведено перевірку ухвал Львівської міської ради, за результатами якої встановлено, що при прийнятті ухвали Львівської міської ради від 10.07.2014 року № 3699 «Про погодження СК «Сихівська фортеця» місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Сихівській, 12-14» вбачаються ознаки порушення вимог статтей 124, 134 Земельного кодексу України, статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги», оскільки зазначені в ухвалі земельна ділянка, станом на час прийняття ухвали є вільною від забудови та знаходиться в межах червоних ліній вулиці, у яких забороняється розташування будь-яких об’єктів, будівель, споруд або їх частин, а тому прокуратура Львівської області звернулась до суду з вказаним позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що приймаючи оскаржувану ухвалу, Львівська міська рада діяла у спосіб та у межах повноважень що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів касаційної інстанції не погодилась із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
З матеріалів справи видно, що ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2014 року №3699 погоджено СК «Сихівська фортеця» місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на вул. Сихівській, 12-14 у сервітутне користування на умовах оренди терміном на 10 років, не для усунення недоліків своєї земельної ділянки, а для облаштування підземної торгової галереї.
В матеріалах справи відсутні докази, а відповідачем та третьою особою не надано суду таких, щодо неможливості СК «Сихівська фортеця» задоволити своє право користування земельною ділянкою іншим способом, окрім як встановлення земельного сервітуту, зокрема договором оренди.
Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки управління Держкомзему у м. Львові від 06.09.2012 року №40/01-15/2348, згідно земельно-кадастрових даних, земельна ділянка на вул. Сихівська, 12-14 у м. Львові відноситься до земель м. Львова що не надані у власність або користування та частково відноситься до земель загального користування (проїзди).
В свою чергу, документи, які підтверджували б право власності СК «Сихівська фортеця» на будь-яке нерухоме майно, яке знаходиться на вказаній земельній ділянці в матеріалах справи відсутні.
Аналіз статті 99 Земельного кодексу України дає підстави стверджувати, що законодавцем не обмежується зміст прав, які можуть встановлюватись договором про встановлення сервітуту.
В той же час, цей договір не може підміняти договору оренди земельної ділянки, оскільки право сервітуту є обмеженим.
Під час розгляду справи відповідачем та третьою особою не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували наявність всіх обставин та підстав для наданя третій особі в сервітутне користування земельної ділянки на вул. Сихівська, 12-14 у м. Львові.
Водночас, спірна земельна ділянка може бути передана третій особі в оренду з дотриманням процедури визначеної законодавством.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з приводу того, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не тягне за собою юридичних наслідків, а є лише певним етапом у процесі передачі земельної ділянки у користування, реалізація якого може бути здійснена лише після затвердження розробленої документації із землеустрою. Разом з тим, приймаючи оскаржувану ухвалу, Львівська міська рада не врахувала всіх обставин справи, зокрема відсутність передбачених законом підстав для надання третій особі земельної ділянки у сервітутне користування на праві оренди, тим самим створивши передумови для отримання в майбутньому третьою особою у користування (оренду) земельну ділянку без дотримання законодавчо встановленої процедури за результатами проведення земельних торгів.
З огляду на зазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що погоджуючи місце розташування земельної ділянки та надаючи третій особі дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у сервітутне користування на умовах оренди терміном на 10 років, Львівська міська рада діяла з порушенням положень Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України, інших нормативно-правових актів - за відсутності відповідних підстав.
Таким чином, суд апеляційної інстанції допустив порушення ст.ст. 98, 124, 134, 135 Земельного кодексу України та ст.401 Цивільного кодексу Україн під час судового розгляду даної справи.

3.5. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу адміністрування податків, зборів, платежів, а також контролю за дотриманням вимог податкового законодавства

У справі №813/1235/16 (№876/5530/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/25396/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби про скасування податкового повідомлення - рішення, постановою Вищого адміністративного суду України від 26 січня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64658194) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року - скасовано. Позовні вимоги задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення №5811-17 від 11.11.2015 року.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 01 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року залишено без змін.
Суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні позовних вимог дійшли до висновку про правомірність винесення податкового повідомлення-рішення №5811-17 від 11.11.2015 року.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі фактичні обставини справи.
Позивач є власником автомобіля TOYOTA HIGHLANDER, 2011 року випуску.
Відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №5811-17 від 11.11.2015, яким позивачу визначено податкове зобов'язання у сумі 8333, 33 грн.
01.01.2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28.12.2014 року „Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.
Положення пп.267.2.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України визначають, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.
Тобто, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01.01.2015 року, власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об'ємом більше 3000 куб. см є платниками транспортного податку.
Відповідно до п.8.1 ст.8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.
Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до п.9.4 ст.9 ПК України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.
У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (пп.10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, як їх визначено п.7.1 ст.7 Податкового кодексу України.
Відповідно до ст.265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Отже, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.
Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.
Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.
Відповідно до п.8.3 ст.8 Податкового кодексу України, до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.
Згідно з п.4.4 ст.4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.
Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п.24 ч.1 ст.26 Закону „Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.143 Конституції України.
Таким чином, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.
Відповідно до п.10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.
Згідно п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп.12.3.1 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України).
При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп.12.3.2 п.12.3 ст.12 ПК України).
Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп.12.3.3 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України).
Згідно з п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених пп.12.3.4 ст.12 цього Кодексу.
Відповідно пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.
Таким чином, місцеві ради за ПК України мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок (і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.
Згідно зі ст.3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Отже, 2015 - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.
Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.
Пунктом 12.3.5 п.12.3 ст.12 ПК України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Враховуючи значний об'єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, колегія суддів дійшла висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.
Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.
Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов'язок сплати податку.
Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (пп.4.1.4 п.4.1 статті 4 ПК України).
Відповідно до п.56.21 ст.56 Податкового кодексу Україниу разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
За наведених обставин та особливостей правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.
Отже, апеляційний суд допустив помилку при застосуванні ст.267 ПК України при розгляді даної судової справи.

У справі №803/1167/16 (№876/685/17 в суді апеляційної інстанції, №К/800/12070/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» до ДПІ у Шевченківському районі м. Дніпра ГУ ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72320421) касаційну скаргу ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» задоволено, скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23.08.2016 - залишено в силі.
Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23.08.2016 позов задоволено: визнано протиправним та скасувано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Бабушкінському районі ГУ ДФС у Дніпетровської області від 27.07.2016р. № 0000521402.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.03.2017р. постанову суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов`язання із акцизного податку та застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті документальної перевірки від 04.07.2016 №203/28-06-14-00/37821544. Згідно з цими висновками позивачем порушені норми підпункту 213.1.9 пункту 213.1 ст.213, підпункту 214.1.4 пункту 214.1 ст.214, підпунктів 215.3.4, 215.3.10 пункту 215.3 ст.215, пункту 216.9 ст.216 Податкового кодексу України (ПК): занижено об'єкт оподаткування акцизним податком на 530030582,32 грн. за 2015 рік за операціями з роздрібної торгівлі нафтопродуктами та скрапленим газом, у результаті чого занижено податкове зобов'язання із акцизного податку за 2015 рік на 1520300,62 грн.
За наслідками перевірки ДПІ стосовно Товариства прийняте податкове повідомлення-рішення від 27.07.2016р. №0000521402 про збільшення грошового зобов'язання з акцизного податку на 1520300,62 грн. за основним платежем та на 760150,31 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
У судовому процесі встановлено, що позивач здійснює роздрібну торгівлю підакцизними товарами - нафтопродуктами, скрапленим газом, тютюновими виробами та іншими товарами через мережу АЗС за готівку, з використанням платіжних карток, скетч-карток, талонів (паливних карток), проводячи розрахункові операції з покупцями через зареєстровані, опломбовані та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій (РРО). Відпуск палива здійснюється виключно через паливо-роздавальні колонки.
Позивачем як постачальником та низкою покупців: ТОВ «Паралель-Львів», ТОВ «Продмаркет ЛТД, ТОВ «Глас Трьош Одеса», ТОВ «ВТО Укрексп», ТОВ «Профільтек», ПАТ «Дніпрогаз», Центральна база забезпечення пально-мастильними матеріалами Національної гвардії України, ТОВ «АТБ-Маркет», ТОВ «АРМ-ЕКО», ТОВ «С. І. Груп Транс», ТОВ «Виробниче підприємство «Дніпропластавтомат», ТОВ «Торговий дім «Ренесанс-Трейд» були укладені договори поставки паливно-мастильних матеріалів з використанням смарт-карт на АЗС. Умовами цих договорів передбачалось, що товар постачається частинами на умовах EXW (Інкотермс 2000) франко-термінали АЗС, шляхом вибірки покупцем палива з АЗС. Датою поставки палива вважається дата, що вказана в чеку з РОS-терміналу або в спеціальній відомості. Поставка товару оформляється актами прийому-передачі палива. Відпуск палива покупцю здійснюється на підставі пред'явлення смарт-карти оператору АЗС з використанням РОS-терміналу шляхом заправки транспортних засобів покупця паливом в кількості та асортименті, обраних покупцем самостійно в межах добового (місячного) ліміту, встановленого на старт-карті. Ці обставини підтверджуються договорами поставки нафтопродуктів, купівлі-продажу паливно-мастильних матеріалів з використанням смарт-карт на АЗС та картками-рахунками №3611 за 2015 рік. Позивач виписував податкові накладні покупцям на обсяги поставок паливно-мастильних матеріалів згідно з актами прийому-передачі.
Зміст договорів між позивачем і вище переліченими суб'єктами підприємницької діяльності, операцій з відпуску нафтопродуктів підтверджує комерційне використання нафтопродуктів, реалізованих позивачем через АЗС.
За визначенням абзацу першого підпункту 14.1.212 пункту 14.1 ст.14 ПК реалізація підакцизних товарів (продукції) - будь-які операції на митній території України, що передбачають відвантаження підакцизних товарів (продукції) згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами з передачею прав власності або без такої, за плату (компенсацію) або без такої, незалежно від строків її надання, а також безоплатного відвантаження товарів, у тому числі з давальницької сировини, реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.
Реалізація суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів - продаж пива, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, товарів, зазначених у підпункті 215.3.4 пункту 215.3 статті 215 цього Кодексу, безпосередньо громадянам та іншим кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання незалежно від форми розрахунків, у тому числі на розлив у ресторанах, кафе, барах, інших суб'єктах господарювання громадського харчування (абзац другий підпункту 14.1.212 в редакції Закону України від 28.12.2014р. №71-VІІ).
Об'єктами оподаткування акцизним податком є операції, зокрема з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів (підпункт 213.1.9 пункту 213.1 ст.213 ПК).
Пунктом 215.1 ст. 215 ПК до підакцизних товарів віднесено: нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне.
За змістом наведених правових норм об'єктом оподаткування акцизним податком є реалізація підакцизних товарів кінцевим споживачам для їх особистого некомерційного використання.
Відповідно до встановлених у справі обставин щодо реалізації позивачем палива суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, зробив правильний висновок, що операції з реалізації позивачем нафтопродуктів через АЗС суб'єктам підприємницької діяльності не є об'єктом оподаткування акцизним податком, оскільки в них відсутня обов'язкова для цього складова - реалізація нафтопродуктів споживачу для некомерційного використання.
Відтак, апеляційним судом при розгляду даної справ помилково застосовано ст.213-219   ПК України.

У справі №813/5659/15 (№876/2864/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/25928/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ТОВ «Львівська тютюнова фабрика» до ГУ ДФС у Львівській області про скасування наказу, визнання дій протиправними, ухвалою  Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67092188) касаційну скаргу ТОВ «Львівська тютюнова фабрика» задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року скасовано, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року в даній справі - залишено в силі.
ТОВ «Львівська тютюнова фабрика» заявлено позов про визнання протиправним та касування наказу від 29.09.2015 року №618 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Львівська тютюнова фабрика» та визнати протиправними дії відповідача щодо проведення перевірки на підставі вказаного наказу.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2016 року позов задоволено.
Рішення обґрунтовано тим, що у запиті про надання інформації, що надісланий відповідачем на адресу позивача, не вказано фактів, які свідчать про порушення Товариством вимог законодавства з питань митної справи із зазначенням інформації яка це підтверджує, а отже у контролюючого органу були відсутні підстави для прийняття оскаржуваного наказу від 29.09.2015 року №618 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача, у зв'язку з ненаданням останнім відповіді на такий запит. Крім того, протиправний за своєю суттю наказ не може слугувати правомірною підставою для проведення перевірки та свідчить про протиправність дій контролюючого органу по її проведенню.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано висновком про те, що запит контролюючого органу про надання інформації відповідає вимогам чинного законодавства, а враховуючи, що позивачем не було надано запитуваної інформації, контролюючий орган при прийнятті оскаржуваного наказу про проведення перевірки діяв в межах, з підстав, в порядку і спосіб, що визначені нормами чинного законодавства, відповідно і дії відповідача щодо проведення перевірки є також правомірними.
Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що контролюючим органом на адресу позивача надіслано запит від 04.09.2015 року №4301/10/13-01-22-05-15 про надання інформації та її документального підтвердження, в якому з метою отримання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, контролю за фінансово-господарськими операціями платників податків, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків, дотримання вимог законодавства, здійснення за яким покладено на контролюючі органи, просило надати за період 2013-2015 років завірені у встановленому порядку копії документів згідно з переліком.
Товариство отримало запит 10.09.2015 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення, проте станом на 28.09.2015 року на вказаний запит відповіді не надало, в зв'язку з чим контролюючий орган видав наказ від 29.09.2015 року № 618 про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Львівська тютюнова фабрика» щодо дотримання законодавства України з питань державної митної справи за період з 01.01.2013 року до 01.09.2015 року.
Правовою підставою для прийняття вказаного наказу були п.п.1-3 ст.345, п.2 ч.7 ст.346 Митного кодексу України, доповідна записка заступника начальника ГУ ДФС у Львівській області від 28.09.2015 року №110/13-01-22-05-13, лист Державної фіскальної служби України від 11.09.2015 року №33690/7/99-99-22-07-02-17 «Про відрядження», а також враховано лист Львівської митниці Державної фіскальної служби від 25.09.2015 року №11255/8/13-70-25/37 щодо залучення працівників митниці до складу робочої групи.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.
Обов'язковою передумовою здійснення документальної перевірки є направлення платнику податків запиту про надання пояснень та їх документального підтвердження.
Порядок складання та оформлення запитів контролюючими органами врегульовано Податковим кодексом України та Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 року №1245 «Про затвердження Порядку періодичного подання інформації органам державної податкової служби та отримання інформації зазначеними органами за письмовим запитом» (далі - Порядок №1245).
Згідно з пп.16.1.5. п.16.1. ст.16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов'язаних із визначенням об'єктів оподаткування (податкових зобов'язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов'язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов'язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.
Відповідно до п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження. Такий запит підписується керівником (заступником керівника) контролюючого органу і повинен містити підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує, перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати, а також печатку контролюючого органу.
Платники податків та інші суб'єкти інформаційних відносин зобов'язані подавати інформацію, визначену у запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом). У разі коли запит складено з порушенням вимог, платник податків звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит.
У свою чергу пунктами 9, 10 Порядку №1245, визначено, що органи державної податкової служби мають право звернутися до суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на органи державної податкової служби функцій, завдань, та документального підтвердження такої інформації. В окремих випадках зазначений запит може надсилатися з використанням засобів телекомунікаційного зв'язку з накладенням електронного цифрового підпису органу державної податкової служби.
Запит щодо отримання податкової інформації від платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин оформляється на бланку органу державної податкової служби та підписується керівником (заступником керівника) зазначеного органу. У запиті зазначаються: посилання на норми закону, відповідно до яких орган державної податкової служби має право на отримання такої інформації; підстави для надіслання запиту; опис інформації, що запитується, та в разі потреби перелік документів, що її підтверджують.
Згідно з п.12 вказаного Порядку письмовий запит про подання інформації надсилається суб'єкту інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав: виявлення за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, фактів, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері протидії легалізації (відмиванню) доходів, отриманих злочинним шляхом, та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.
А відповідно до п.16 вказаного Порядку у разі коли запит складено з порушенням вимог, визначених у пунктах 9 і 10 цього Порядку, суб'єкт інформаційних відносин звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит.
Як виджно з запиту від 04.09.2015 року №4301/10/13-01-22-05-15 контролюючий орган звернувся до Товариства з метою отримання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, контролю за фінансово-господарськими операціями платників податків, пов'язаних з обчисленням та сплатою податків, дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, просив надати за період 2013-2015 років вичерпний перелік документів (договори, додаткові угоди та інші документи) та попередив про право на проведення позапланової документальної перевірки у разі ненадання пояснень та їх документального підтвердження.
Таким чином, запит контролюючого органу не містить обґрунтованих підстав для його надіслання, в ньому не зазначено порушення, які були допущені позивачем, із зазначенням інформації, яка це підтверджує, що є порушенням вимог ст.346 Митного кодексу України, п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України та п.12 Порядку №1245.
Натомість суд апеляційної інстанції не врахував вказаного та помилково дійшов висновку, що письмовий запит від 04.09.2015 року №4301/10/13-01-22-05-15, який підписаний уповноваженою особою відповідача та містить перелік запитуваної інформації з посиланням на норми законодавства, відповідно до яких контролюючий орган має право на отримання відповідної інформації, є достатнім для отримання запитуваної інформації від платника податку та призначення перевірки у разі її неотримання.
Крім того, суд апеляційної інстанції необґрунтовано зазначав, що позивач мав звернутись до контролюючого органу з клопотанням про роз'яснення та уточнення запиту, у випадку незрозумілості його вимог чи підстав надіслання, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено такого обов'язку платника податків.
А отже позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.73 Податкового кодексу України та п.16 Порядку №1245, цілком правомірно не надав відповіді на запит контролюючого органу, що був складений з порушенням вимог законодавства.
Відтак, судом апеляційної інстанції порушено норми ст.346 Митного кодексу України, п.73.3 ст.73 Податкового кодексу та п.12 Порядку № 1245.

3.6. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації публічної фінансової політики

У справі №809/925/16 (№876/6700/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/31322/16 в суді касаційної інстанції) за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги, постановою Вищого адміністративного суду України від 08 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67282513) касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області задоволено. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2016 року, позов задоволено; визнано протиправною та скасовано вимогу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області від 19 липня 2016 року №09-08-14-14/4096.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не допущено порушень своєчасності проведення остаточного розрахунку та укладення договору про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної інфраструктури міста, що свідчить про необґрунтованість висновку відповідача про спричинення позивачем збитків міському бюджету на загальну суму 678122,12 грн. Також суди зазначили, що оскаржувана вимога не містить вказівок на порядок її виконання.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі акта ревізії №08-21/13 відповідачем листом від 19 липня 2016 року №09-08-14-14/4096 надіслано позивачу вимогу «Про усунення порушень, виявлених ревізією», в якій зазначено, що внаслідок допущеного порушення вимог п.п.5.1, 7.3, 8.2 Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста», затвердженого рішенням 21 сесії Івано-Франківської міської ради від 18 жовтня 2013 року №1231-38 та ч.3 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», міським бюджетом недоотримано коштів в сумі 678122,12 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на відповідну суму; зобов'язано усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку.
Згідно п.п.4 п.4 Положення про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 року №499/2011 Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
У п.6 Положення №499/2011 встановлено, що Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Також Положенням установлено, що Держфінінспекція України має право звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Зазначені норми кореспондуються з положеннями п.п.7, 10, 13 ст.10 Закону України №2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.
Законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються (ч.2 ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні»).
Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному  порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Таким чином, у органу державного фінансового контролю є право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.
У справі, що розглядається, Інспекція пред'явила вимоги, які вказують на виявлені збитки та їхній розмір.
Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, підстави та правильність їх обчислення перевіряє суд при розгляді справи за позовом про їх стягнення, а не в порядку визнання такої вимоги протиправною та її скасування.
Вищевказані висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-461а14, від 25 листопада 2014 року у справі №21-442а14, від 20 січня 2015 року у справах №№ 21-601а14, 21-603а14, від 27 січня 2015 року у справі №21-436а14 та від 02 грудня 2015 року у справі №21-3609а15 (№826/80/13-а).
З урахуванням вищенаведеного, позов Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про скасування вимоги від 19 липня 2016 року №09-08-14-14/4096 задоволенню не підлягає.
Таким чином, судом апеляційної інстанції не враховано  норми п.п.7, 10, 13 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».

У справі №809/2799/14 (№876/10125/14 в суді апеляційної інстанції, №К/800/29395/15 в суді касаційної інстанції) за позовом Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» до Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування пунктів вимоги, постановою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64953227) касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області задоволено частково. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування пунктів 4 та 5 вимоги Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області про усунення виявлених ревізією порушень законодавства №09-04-14-14/3313 від 08.05.2014 року.
Ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Ворохтянського обласного кістково-туберкульозного санаторію «Смерічка» -відмовлено. В решті постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2015 року - залишено без змін.
Ворохтянський обласний кістково-туберкульозний санаторій «Смерічка» (далі - Санаторій) звернувся з позовом про визнання протиправними та скасування пунктів 4, 5 та 8 вимоги про усунення виявлених ревізією порушень законодавства №09-04-14-14/3313 від 08.05.2014 року.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано пункти 4 та 5 вимоги про усунення виявлених ревізією порушень законодавства №09-04-14-14/3313 від 08.05.2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до п.1.2.2.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Івано-Франківській області на І квартал 2014 року відповідачем проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Ворохтянський обласний кістково-туберкульозний санаторій «Смерічка» за період з 01.08.2012 року по 31.01.2014 року.
За результатами ревізії складено акт від 03.04.2014 року № 04-21/5, яким встановлено ряд порушень законодавства.
На підставі акту ревізії, ДФІ в Івано-Франківській області було направлено Санаторію вимогу про усунення порушень № 09-04-14-14/3313 від 08.05.2014 року, відповідно до якої вимагалось, зокрема:
- в порушення п.4.1 додатку 3 Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України і Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005 року №308/519 (зі змінами), п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 року №123 "Про деякі заходи підвищення престижності праці медичних працівників, які надають медичну допомогу хворим на туберкульоз" бухгалтерією Санаторію працівникам педіатричного відділення відновного лікування безпідставно нараховано та виплачено підвищення посадового окладу за шкідливі та важкі умови праці за серпень-грудень 2012 року, 2013 рік та січень 2014 року, що призвело зайвого нарахування на заробітну плату і перерахувань єдиного соціального внеску на 8437,63 грн., 22890,28 грн. та 2033,72 грн. У зв'язку із чим, стягнути 91 905,32 грн. зайво виплачених коштів з осіб, які їх отримали безпідставно в порядку та розмірах, встановлених ст.ст.127, 136 КЗпП України. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвих грошових виплатах, кошти в сумі 91 905,32 грн. у порядку та розмірах, встановлених ст.ст.133-136 КЗпП України. Провести перерахунок та відповідні звірки з ДПІ в м. Яремчі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, щодо сум внесків на 33361,63 грн. та повернути зайво сплачені кошти в сумі 91905,32 грн. Повернуті кошти зарахувати в рахунок - кошти 91905,32 грн., що будуть одержані шляхом відшкодування витрат, перераховані до обласного бюджету (пункт 4 Вимоги).
- в порушення пункту 4.1.1 розділу 4 Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України і Міністерства охорони здоров'я України від 05.10.2005 року №308/519 (зі змінами) та наказу Міністерства соціальної політики України та Міністертс ва охорони здоров'я України від 19.07.2011 року № 284/424, бухгалтерією Санаторію працівникам педіатричного відділення відновного лікування надано надбавку за тривалість безперервної роботи, що призвело до безпідставного нарахування та виплати їм заробітної плати за період з 01.08.2012 року по 31.01.2014 року на загальну суму 111716,38 грн., що призвело до зайвого нарахування на заробітну плату і перерахувань єдиного внеску на суму 40553,04 грн. У зв'язку із чим, стягнути 111716,38 грн. зайво виплачених коштів з осіб, які їх отримали безпідставно в порядку та розмірах, встановлених ст.ст.127, 136 КЗпП України. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у зайвих грошових виплатах, кошти в сумі 111716,38 грн. у порядку та розмірах, встановлених ст.ст.133-136 КЗпП України. Провести перерахунок та відповідні звірки з ДПІ в м. Яремчі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, щодо сум внесків на 40553,04 грн. та повернути зайво сплачені кошти в сумі 111716,38 грн. Повернуті кошти зарахувати в рахунок - кошти 111716,38 грн., що будуть одержані шляхом відшкодування витрат, перераховані до обласного бюджету (пункт 5 Вимоги).
- в порушення п.1.19.1 наказу Міністерства охорони здоров'я України «Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я» від 23.02.2000 року №33, в Санаторії в 2012-2013 роках зайво утримувалось 3 посади машиніста із прання та ремонту спецодягу, що призвело до безпідставного використання коштів загального фонду на їх утримання в сумі 146995,47 грн. У зв'язку із чим, привести штатний розпис у відповідність до законодавства. Стягнути з осіб, винних у безпідставних виплатах коштів на суму 146995,47 грн., шкоду у порядку та розмірах. встановлених ст.ст.130-136 КзПП України (пункт 8 Вимоги).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з обґрунтованості позовних вимог в частині скасування пунктів 4 та 5 вимоги ДФІ в Івано-Франківській області, оскільки Держфінінспекція дійшла необґрунтованих висновків про вчинення позивачем порушень, зазначених у вказаних пунктах вимоги.
Колегія суддів вважає передчасними такі висновки судів, враховуючи наступне.

Відповідно до Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.
При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Отже, такі збитки не можуть бути примусово стягнуті з підконтрольної установи шляхом вимоги, вони відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю і правильність їх обчислення, як і наявність підстав для відшкодування, перевіряє суд, який розглядає відповідний позов, а не позов підконтрольної установи про визнання протиправною вимоги про відшкодування збитків, яка не породжує безпосередньо права чи обов'язки для цієї установи, оскільки обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства, і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.
У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.
У справі, яка розглядається, Держфінінспекція пред'явила вимоги, які вказують на виявлені збитки та їхній розмір.
Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про можливість скасування пунктів 4 та 5 вимоги Держфінінспекції про стягнення з Санаторію збитків є помилковим.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 13 травня 2014 року №21-89а14, від 20 січня 2015 року №21-603а14, від 10 лютого 2015 року №21-632а14, від 09 червня 2015 року №21-174а15.
Зважаючи на обставини справи та наведені вище норми законодавства, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про скасування пунктів 4 та 5 вимоги ДФІ.
Поряд з цим, колегія суддів погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування пункту 8 вимоги ДФІ, однак з підстав зазначених вище, оскільки пункт 8 вимоги також вказує виявлені збитки та їхній розмір.
Отже, апеляційним судом порушено вимоги ст.ст.2,4,10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» при вирішенні даної судової справи.

3.7. Приклади скасування судових рішень у справах з приводу реалізації публічної політики у сферах праці, зайнятості, населення та соціального захисту громадян та спорів у сфері публічної житлової політики

У справі №338/1011/16-а (№876/8428/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/3123/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Богородчанському районі Івано-Франківської області про визнання протиправними дій та зобов'язання провести виплату пенсії, постановою Вищого адміністративного суду України від 21 березня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/65503047) касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Богородчанському районі Івано-Франківської області задоволено. Постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року скасовано, постановивши нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року, позов задоволено. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Богородчанському районі Івано-Франківської області здійснювати виплату пенсію ОСОБА_4 шляхом її перерахування на особовий рахунок ОСОБА_4, що відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк».
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а така являється внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 24 листопада 2015 року №2601015314.
З 01 липня 2016 року відповідачем було припинено виплату пенсії, яку позивач отримував через відділення поштового зв'язку с. Дзвиняч.
29 серпня 2016 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Богородчанському районі Івано-Франківської області із заявою, в якій просив виплачувати йому пенсію шляхом її перерахування на особовий рахунок, відкритий у ПАТ «Приватбанк».
Листом від 31 серпня 2016 року №3439/03 відповідач повідомив ОСОБА_4 про те, що з 01 липня 2016 року виплата пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється виключно через рахунки та мережу установ АТ «Ощадбанк», а також зазначено про необхідність звернутись до управління Пенсійного фонду України із заявою про переведення виплати пенсії через рахунок АТ «Ощадбанк» та заявою про виготовлення платіжної картки, яка одночасно є пенсійним посвідченням.
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з тогою, що припинення виплати пенсії позивачу є протиправним з огляду на положення ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з якими пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погодилась з висновком судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.
Частиною 1 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначеного Закону визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Перелік підстав для припинення виплати пенсії не є вичерпним та може врегульовуватись іншими нормативно-правовими актами.
Так, п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509.
Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».
Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором; починаючи з 01 липня 2016 року виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».
Таким чином, на час звернення позивача із даним позовом вищенаведеною постановою Кабінету Міністрів України був чітко визначений порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам - такі виплати здійснюються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».
При цьому, можливість одержання пенсії на особові рахунки, відкриті в інших банківських установах, не передбачена.
Також слід зазначити, що із наявних у матеріалах справи листів управління Пенсійного фонду України в Богородчанському районі Івано-Франківської області від 02 червня 2016 року, 23 червня 2016 року, 07 липня 2017 року вбачається, що позивачу неодноразово повідомлялось про необхідність надання номеру відкритого поточного рахунку в АТ «Ощадбанк» для нарахування на нього пенсії починаючи з 01 липня 2016 року, також про те, що в разі ненадання таки відомостей виплата пенсії буде припинена.
Відповідно до п.2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України (далі - Міністерство), іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Таким чином, припиняючи виплату пенсії позивачу, відповідач діяв на виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», а з огляду на наявність механізму виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам виключно через відділення ПАТ «Ощадбанк», позовні вимоги про виплату позивачу пенсії на рахунок в іншій банківській установі не підлягають задоволенню.
Відтак, колегією апеляційного суду не враховано вимог постанови КМУ від 05.11.2014р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» при розгляду даної судової справи.

У справі №348/2230/16-а (№876/2099/17 в суді апеляційної інстанції, №К/800/14184/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_4 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 грудня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/70895272) касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року скасовано, а постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року - залишено в силі.
Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2017 позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 згідно поданої ним заяви від 01.11.2016 на підставі довідки прокуратури Івано-Франківської області від 01.03.2016 №18-121вих-16; зобов'язано Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_4 з 01.11.2016 на підставі довідки прокуратури Івано-Франківської області від 01.03.2016 за №18-121вих-16, виходячи із розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку без обмежень її максимального розміру.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 квітня 2017 року апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задоволено. Постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16.01.2017 скасовано та прийнято нову, якою в задоволені позову ОСОБА_4 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними відмовлено.
Скасовуючи постанову суду першої інстанції про задоволення адміністративного позову та ухвалюючи нову постанові про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час звернення позивача із заявою щодо перерахунку пенсії чинним законодавством не визначено права і не передбачено підстав, порядку реалізації та обов'язку органів Пенсійного фонду України щодо перерахунку пенсій, призначених відповідно до норм Закону України «Про прокуратуру» №1789-XII, в свою чергу, Кабінетом Міністрів України не визначено умови та порядок проведення такого перерахунку, а отже, у відповідача не було правових підстав для здійснення перерахунку пенсії позивача у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015.
Вищий адміністративний суд України не погодився з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 17.03.2010 перебуває на обліку в Надвірнянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції що діяла на час призначення пенсії) у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати.
01.11.2016 позивач звернувся із заявою до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про перерахунок пенсії за вислугою років в розмірі 90% від суми місячного заробітку, без обмеження її максимального розміру, у відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013 та надав довідку прокуратури Івано-Франківської області №18-121 вих-16 від 01.03.2016 про збільшення посадових окладів та заробітної плати працівникам органів прокуратури відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 №1013.
Листом Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області за №309/т-5 від 04.11.2016 позивачу відмовлено у такому перерахунку, з посиланням на те, що чинним законодавством не передбачено здійснення перерахунку пенсії працівників прокуратури, відсутній механізм здійснення такого перерахунку, а також з тих підстав, що з 01.06.2015 на підставі п.5 прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 №213 пенсії, призначені в порядку Закону України «Про прокуратуру» не перераховуються.
У ч.1, 12, 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, яка була чинною на момент призначення позивачу пенсії, визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.
Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №3668-VI передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії, було регламентовано його право на перерахунок пенсії у зв'язку зі збільшенням розміру заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.
Призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадянина на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи застосуванню підлягає редакція статті Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсії.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року у справах № 21-348а13 та № 21-420а13.
Якщо пенсіонер набуває право на підвищення його пенсії за минулий час, то граничним періодом перерахунку і виплати відповідної різниці пенсії є 12 місяців, які слід рахувати з дня його звернення до управління ПФУ з відповідною заявою, тобто у даному випадку з 01.11.2016.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.03.2016, від 25.05.2016 у справах №№161/20170/14-а, 164/1904/14-ц.
На момент призначення позивачу пенсії законодавством було регламентовано його право на її перерахунок у зв'язку зі збільшенням розміру заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників, а тому позивач, звернувшись до відповідача з вимогою здійснити перерахунок його пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівника прокуратури на підставі відповідної довідки прокуратури Івано-Франківської області від 01.03.2016 №18-121вих16, діяв на виконання вимог законодавства.
Відповідачем було неправомірно відмовлено позивачу у здійсненні перерахунку його пенсії в розмірі та порядку, визначеному в статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" у редакції, чинній на момент призначення йому пенсії, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення.
Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" з 01.06.2015, зокрема скасовані норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, призначались, відповідно до Закону України "Про прокуратуру", оскільки зазначена правова норма підлягає застосуванню лише щодо призначення нових пенсій.
Доводи представника відповідача щодо необґрунтованості вимог позивача в частині перерахування пенсії позивача у розмірі 90% заробітної плати без обмеження максимальним розміром, суд першої інстанції обґрунтовано вважає безпідставними, оскільки, як відзначалось вище, пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону №3668-VI передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
Станом на момент призначення позивачу пенсії, стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" діяла в редакції, чинній до вступу в силу Закону від 08.07.2011 №3668-VІ "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", яким були внесені зміни, зокрема до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" щодо порядку обчислення пенсії.
Суд першої інстанції правильно врахував висновки Верховного Суду України, зокрема, в постановах від 10.12.2013 у справах №21-348а13 та №21-420а13, Верховний Суд України зазначив, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватись норма, яка діяла на момент призначення пенсії.
У рішеннях Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп/2005, від 22.05.2008 №10-рп/2008 наголошено на тому, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.
Вищий адміністративний суд України погодився з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач повинен був перерахувати позивачу пенсію, відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції, яка діяла на час призначення пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013, з розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку зазначеного у довідці прокуратури Івано-Франківської області №18-121вих-16 від 01.03.2016, без обмеження граничного розміру пенсії починаючи з 01.11.2016.
Таким чином, колегією апеляційного суду допущено неправильне застосування  ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час призначення пенсії, при розгляді даної судової справи.

У справі №345/3975/15-а (№876/2066/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/32696/16 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Управління міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 лютого 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/65906011) касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року - скасовано. Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.02.2016 року - залишено в силі.
Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.02.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено.
Визнано неправомірними дії уповноваженого представника ГУ ПФ в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області, в особі заступника начальника УМВС України в Івано-Франківській області про відмову в призначенні довічної пенсії за вислугу років ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зобов'язано уповноваженого представника ГУ ПФ в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області підготувати та подати до ГУ ПФ в Івано-Франківській області документи для призначення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 довічної пенсії за вислугу років.
Зобов'язано ГУ ПФ в Івано-Франківській області прийняти, оформити та призначити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, довічну пенсію за вислугу років, відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.11.2016 року апеляційну скаргу ГУ ПФ України в Івано-Франківській області було задоволено. Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24.02.2016 року - скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.
Судом встановлено, що листом від 23.09.2015 року уповноваженим представником ГУ ПФ в Івано-Франківській області - УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_2 було відмовлено в прийнятті заяви про призначення довічної пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що на день звільнення зі служби в органах внутрішніх справ, а саме на 19.05.2006 року він не досяг 45 річного віку, тому немає підстав для призначення йому пенсії, у відповідності до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», так як згідно із статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент виникнення у позивача права на пенсію та на момент звернення з заявою про її призначення діяла редакція пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що пов'язувала право на пенсію, зокрема, з досягненням особою 45-річного віку на день звільнення зі служби, а не на день звернення із заявою про призначення пенсії. Оскільки ж позивач на день звільнення встановленого законом віку не досяг, то у нього відсутнє право на призначення відповідної пенсії.
Так, відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на час виникнення права на пенсію, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв'язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.
Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, суд виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.
Також у цьому ж рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.
Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розумінні сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.02.2015 року у справі №21-630а14.
Таким чином, судом апеляційної інстанції  під час судового розгляду даної справи не враховано Закон України «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», яким внесено зміни до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

3.8. Приклади скасування судових рішень у справах зі спорів з приводу забезпечення юстиції

У справі №809/299/17 (№876/5844/17 в суді апеляційної інстанції, №К/800/26468/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ТОВ «Франк Девелопмент» до ВПВР УДВС ГТУ юстиції в Івано-Франківській області, УДВС ГТУ юстиції в Івано-Франківській області, третя особа: ПП «Комфорт-Сервіс», про визнання дій неправомірними, скасування постанови про накладення арешту та зобов'язання зняти арешт, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 вересня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/69170163) касаційну скаргу ТОВ «Франк Девелопмент» задоволено. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2017 року скасовано. Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року залишено в силі.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року позов задоволено частково. Скасовано постанову головного державного виконавця ВПВР УДВС Сапіжака І.І. №ВП 53220420 від 8 лютого 2017 року про накладення арешту на адміністративно-виробничі приміщення загальною площею 1890 кв.м. за адресою місто Івано-Франківськ, вулиця Крайківського, 1Б, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 97089826101 (реєстраційний номер 17323803 в реєстрі речових прав власності на нерухоме майно). В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.
Судами встановлено, що 23 грудня 2016 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС Сапіжака І.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №53220420 з примусового виконання постанови №44597052, виданої 12 вересня 2014 року про стягнення з Приватного підприємства «Комфорт-Сервіс» та ТОВ Будівельна компанія «Комфортбуд-2» на користь держави виконавчого збору в сумі 389 257,46 грн.
8 лютого 2017 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС Сапіжаком І.І. на виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору винесено постанову про арешт майна боржника ВП №53220420, якою накладено арешт на адміністративно-виробничі приміщення загальною площею 1890 кв.м., що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Крайківського, 1Б, (реєстраційний номер 97089826101 в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер 17323803 в реєстрі прав власності на нерухоме майно).
28 березня 2006 року між ПАТ «Універсал Банк» та ПП «Комфорт-Сервіс» укладено кредитний договір №02/002к.
В подальшому з метою забезпечення виконання зобов'язань 4 травня 2011 року між ПАТ «Універсал Банк» та ПП «Комфорт-Сервіс» укладено договір іпотеки, предметом іпотеки визначено майно - адміністративно-виробничі приміщення загальною площею 1890 кв.м. за адресою: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Крайківського, 1Б.
Вказаний договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М., яким накладено заборону на предмет іпотеки, визначений даним договором, який зареєстровано у Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна.
10 листопада 2016 року між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «БОНД ФІНАНС» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 4 травня 2011 року.
17 листопада 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «БОНД ФІНАНС» та ТОВ «Франк Девелопмент» укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 4 травня 2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Р.М. та зареєстрований в реєстрі за №1239.
За умовами цього договору первісний іпотекодержатель ТОВ «Фінансова компанія «БОНД ФІНАНС» передає та відпускає новому іпотекодержателю ТОВ «Франк Девелопмент» сукупність прав, належних первісному іпотекодержателю за договором забезпечення, включаючи, але не обмежуючи, право звернути стягнення на заставне майно, а також новому іпотекодержателю переходять всі права первісного іпотекодержателя ТОВ «Фінансова компанія «БОНД ФІНАНС» як сторони за договором забезпечення в обсягах та умовах, що існують на момент набрання чинності цим договором та відповідно до норм чинного законодавства.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач накладаючи арешт на майно, що є предметом іпотеки, позбавив позивача можливості безперешкодного виконання умов договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 4 травня 2011 року, чим порушив право звернення стягнення на майно.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що державний виконавець з метою виконання постанови про стягнення виконавчого збору вправі накласти арешт на майно боржника, що є одночасно предметом іпотеки. При відсутності звернення стягнення на іпотечне майно з метою задоволення вимог іпотекодержателя у встановленому законом порядку підстав для твердження про порушення відповідачем принципу пріоритету перед іншими стягувачами не має.
Однак, колегія суддів не погодилась з таким висновком суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.
Частиною першою статті 3 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як зокрема, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
Згідно з пунктом 6 частини третьої статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року №898-IV передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону №898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Згідно зі статтею 7 Закону №898-IV за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Відповідно до частини першої статті 37 Закону №898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Частиною першою статті 24 Закону №898-IV встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.
Згідно з частиною шостою статті 48 Закону №1404-VIII стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону №1404-VIII арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника накладається державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. При цьому, як слідує з системного аналізу положень вищевказаного Закону, основним змістом арешту майна боржника є забезпечення його подальшої реалізації.
За змістом частини першої статті 51 Закону №1404-VIII для задоволення вимог стягувачів, які не є зас таводержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі, якщо: право застави виникло після ухвалення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю; наявна письмова згода заставодержателя.
Як встановлено судами, згідно з умовами договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ПП «Комфорт-Сервіс», предметом іпотеки визначено майно адміністративно-виробничі приміщення, загальною площею 1890 кв.м., за адресою Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Крайківського, будинок 1б, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна згідно з Державним реєстром прав власності на нерухоме майно 97089826101. 17 листопада 2016 року ТОВ «Фінансова компанія «БОНД ФІНАНС» та ТОВ «Франк Девелопмент» уклали договір про відступлення права вимоги за договорам іпотеки від 4 травня 2011 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що право іпотеки у позивача виникло першочергово. Крім того, як встановлено судом першої інстанції у державного виконавця на момент винесення оскаржуваної постанови була відсутня письмова згода заставодержателя для звернення стягнення на заставлене майно боржника.
Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, в останньому містяться відповідні відомості щодо обтяження майна, як предмета іпотеки, на яке державним виконавцем накладено арешт.
Між тим, при прийнятті оскаржуваної постанови відповідачем дана обставина не була взята до уваги.
Окрім цього, слід звернути увагу на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
За таких обставин, суд касаційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право позивача на задоволення своїх вимог за договором іпотеки, а тому правильно скасував постанову головного державного виконавця ВПВР УДВС Сапіжака І.І. №ВП 53220420 від 8 лютого 2017 року про накладення арешту.
Таким чином, судом апеляційної інстанції не враховано норми Закону України «Про іпотеку» та  ст..48, 51,56 «Про виконавче провадження» при судовому розгляді даної справи.

3.9. Приклади скасування судових рішень у справах зі спорів з відносин публічної служби

У справі №819/1 221/16 (№876/9099/16 в суді апеляційної інстанції, №К/800/4692/17 в суді касаційної інстанції) за позовом ОСОБА_1 до Атестаційної комісії №10 Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа - Головне управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання дій протиправними та скасування рішення, постановою Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/69796660) касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області задоволено. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову - відмовлено.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до атестаційної комісії №10 ГУ Нацполіції в Тернопільській області, третя особа - ГУ Нацполіції у Тернопільській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення атестаційної комісії №10 від 14.09.2016 року, оформлене протоколом ОП №15.00035091.0077207, щодо невідповідності позивача займаній посаді та звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 лютого 2017 року, позовні вимоги задоволено повністю.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 01 квітня 2008 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07 листопада 2015 року - призначено на посаду поліцейського роти ДПС ГУ НП в Тернопільській області, в порядку пере атестування, з присвоєнням спеціального звання «старший сержант поліції».
Атестаційною комісією ГУ НП в Тернопільській області № 10 проведено атестацію ОСОБА_1, за наслідками якої складено атестаційний лист, із результатами атестування (висновком атестаційної комісії) - 4.
14.09.2016 року атестаційною комісією №10 проведено співбесіду із позивачем, результати якої оформлені протоколом ОП ОП№15.00035091.0077207, в якому зроблено висновок про те, що позивач займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем в порушення Конституції та законів України, протиправно без належних на те повноважень призначено атестацію позивача та проведено її в порушення вимог Закону.
Проте, колегія суддів не погодилась з такими твердженнями судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 28 розділу ІV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 листопада 2015 року №1465 (далі - Інструкція про атестування поліцейських), керівники органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції, зобов'язані через 15 календарних днів з дня підписання атестаційного листа з висновками, визначеними підпунктом 3 або 4 пункту 15 цього розділу, забезпечити його виконання шляхом видання відповідного наказу.
Згідно із частиною другою статті 57 Закону України «Про національну поліцію» та пунктом 15 Інструкції про атестацію поліцейських атестаційна комісія має право на прийняття таких рішень (висновків): 1) займаній посаді відповідає; 2) займаній посаді відповідає, заслуговує призначення на вищу посаду; 3) займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність; 4) займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.
Це означає, що, хоча прийняття висновку про переміщення поліцейського на рівнозначну посаду до повноважень атестаційної комісії не належить, рішення про таке переміщення керівник органу поліції все ж може прийняти. Із наведеного випливає, що висновки атестаційної комісії мають для керівника поліції лише рекомендаційний характер; він може прийняти щодо кар'єри поліцейського рішення, про яке у висновку атестаційної комісії не йшлося.
Отже, наведене дозволяє прийти до висновку, що рішення (висновок) атестаційної комісії не є обов'язковим до виконання керівником органу поліції, а відтак безпосередньо не впливає на матеріальні права поліцейського, щодо якого проводилася атестація.
Також, аналіз змісту розділу VI Інструкції про атестацію поліцейських, дозволяє стверджувати, що висновок атестаційної комісії є процедурним актом, у якому фіксуються проміжкові результати атестаційного провадження, тобто такий висновок є результатом реалізації певних процедурних прав поліцейським, щодо якого проводиться атестація.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у рішенні від 10 вересня 2013 року - 33770792, акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАСУ, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта».
Аналізуючи викладене, видно, що проміжковий процедурний акт, на зразок висновку атестаційної комісії, не може бути самостійним предметом оскарження, якщо позов щодо нього був заявлений до завершення відповідної адміністративної процедури, оскільки якщо суд візьметься за поновлення процедурних прав до завершення відповідної адміністративної процедури, то це варто розцінювати як втручання в компетенцію публічної адміністрації, а відтак як порушення принципу розподілу влади.
Враховуючи викладене, атестований має право вимагати в суді скасування рішення (висновку) атестаційної комісії з метою захисту своїх процедурних прав, в результаті порушення яких і було прийняте оскаржене рішення (висновок) за умови, якщо ця вимога заявлена разом із вимогою про скасування адміністративного акту, який завершує відповідну атестаційну процедуру. Якщо вимога щодо скасування рішення (висновку) атестаційної комісії заявлена окремо до завершення атестаційної процедури, то суд має відмовити у її задоволенні.
З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки дії атестаційної комісії № 10 ГУ Нацполіції в Тернопільській області щодо проведення атестування позивача та рішення від 14.09.2016 року, оформлене протоколом ОП№15.00035091.0077207, не порушують прав позивача у межах спірних правовідносин.
Таким чином, колегією касаційної інстанції зроблено висновок, що судом апеляційної інстанції не враховано вимоги другої статті 57 Закону України «Про національну поліцію» та пункту 15 Інструкції про атестацію поліцейських Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 листопада 2015 року №1465 при розгляді даної судової справи.

4. Аналіз причин і приклади зміни Вищим адміністративним судом України та Верховним Судом України судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду.

Правове регулювання питання зміни судового рішення здійснюється відповідно до ст.225 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.
Ця стаття визначає підстави для реалізації повноважень суду касаційної інстанції, що визначені пунктами 2 - 4 статті 223 КАСУ.
Стаття запобігає виникненню різної практики застосування повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційних скарг, оскільки разом зі статтями 224, 226 - 229 КАСУ визначає підстави для кожного з цих повноважень.

Підстава для зміни рішення суду
Суд касаційної інстанції змінює судове рішення, якщо судове рішення є помилковим лише в частині. Часткова помилковість судового рішення може проявлятися, наприклад, у тому, що суд зробив правильні висновки по суті справи чи питання, але для вмотивування помилково обрав не ту норму матеріального чи процесуального права; або неправильно вирішив частину вимог особи, яка бере участь у справі, внаслідок неправильного застосування норми права; або неправильно вирішив питання про судові витрати. Суд касаційної інстанції змінює відповідне судове рішення у частині, де допущено помилку.
Обов'язковою умовою для застосування цієї підстави є правильність встановлення судами попередніх інстанцій обставин у справі, тобто відсутність потреби досліджувати нові докази або встановлювати обставини, що не може робити суд касаційної інстанції. За відсутності цієї умови судове рішення у помилковій частині належить скасувати і направити справу для продовження розгляду або на новий судовий розгляд відповідно до статті 227 КАСУ.
Зміна ухвали оформлюється ухвалою, а зміна постанови - постановою (пункт 3 частини першої, частина друга статті 230 КАСУ).

Наслідки зміни рішення суду однієї інстанції для рішення суду іншої інстанції
Предметом перегляду у касаційному порядку, зазвичай, є рішення як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, тому суд касаційної інстанції, вирішивши змінити одне з них, повинен одночасно вирішити питання про долю й іншого судового рішення. Так, у разі зміни рішення суду першої інстанції він скасовує рішення суду апеляційної інстанції, оскільки воно є незаконним (пункт 4 статті 223 КАСУ).
Якщо суд касаційної інстанції змінює рішення суду апеляційної інстанції, то рішення суду першої інстанції він може:
1) скасувати, якщо воно є незаконним (пункт 2 статті 223 КАСУ);
2) залишити без змін, якщо воно є правильним (пункт 3 статті 223 КАСУ).
У цьому випадку суд касаційної інстанції може й не вирішувати питання про рішення суду першої інстанції, якщо суд апеляційної інстанції прийняв правильне по суті рішення щодо рішення суду першої інстанції, але помилився у мотивах. Також суд касаційної інстанції не вирішує питання про рішення суду першої інстанції, якщо предметом перегляду є лише рішення суду апеляційної інстанції (наприклад, ухвала про повернення апеляційної скарги).

За результатами касаційного перегляду судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду у звітному періоді Вищий адміністративний суд України змінив три рішення апеляційного адміністративного суду.

Як приклад, можна навести постанову Вищого адміністративного суду України від 28 вересня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/69332866) по справі № 442/921/17 (№876/6395/17 – апеляційне провадження, №К/800/27782/17  - касаційне провадження), якою касаційну скаргу Дрогобицького об’єднаного Управління Пенсійного фонду України Львівської області залишити без задоволення, постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року змінити. Викласти абзац третій резолютивної частини постанови Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2017 року в наступній редакції:
“Зобов’язати Дрогобицьке об’єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області здійснити Стефанів Людмилі Йосипівні перерахунок та виплату призначеної пенсії як державному службовцю з урахуванням сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати згідно довідки від 18 червня 2013 року №3608/1, виданою Львівським обласним військовим комісаріатом про складові заробітної плати для нарахування пенсії відповідно до закону України “Про державну службу”, починаючи  з 01 грудня 2016 року”. В іншій частині постанову Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року залишити без змін. 
Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2017 року, позов задоволено; визнано протиправними дії Дрогобицького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області щодо відмови Стефанів Людмилі Йосипівні у перерахунку і виплаті пенсії державного службовця в розмірі 80% середньомісячного заробітку з врахуванням сум виплачених грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати; скасовано рішення відповідача від 29 листопада 2016 року №32 щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії позивачу; зобов’язано відповідача здійснити позивачу перерахунок та виплату призначеної пенсії як державному службовцю з врахуванням сум грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та індексації заробітної плати згідно з довідкою від 18 червня 2013 року №3608/1, виданою Львівським обласним військовим комісаріатом про складові заробітної плати для нарахування пенсії відповідно до закону України “Про державну службу” з 25 листопада 2016 року.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано протиправністю дій відповідача щодо відмови у перерахунку і виплаті пенсії, оскільки отримані позивачем матеріальна допомога на оздоровлення, допомога для вирішення соціально-побутових питань, індексація грошових доходів, на які нараховувались внески на загальнообов’язкове державне пенсійне страхування, повинні враховуватись при обчисленні розміру пенсії державного службовця.
Приймаючи рішення про задоволення позову суди попередніх інстанцій обґрунтовано  виходили із протиправності та безпідставності невключення відповідачем до середньомісячного заробітку державного службовця матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати при обчисленні пенсії відповідно до ст.37 Закону України “Про державну службу”, оскільки отримані суми виплат, з яких фактично були нараховані та сплачені внески на державне соціальне страхування або збір на обов’язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.
Аналогічна позиція також викладена в постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 21-430а11, від 14 травня 2013 року у справі №21-125а13, від 28 травня 2013 року у справі № 21-97а13, від 06 листопада 2013 року у справі №21-350а13, від 04 березня 2014 року у справах №№21-3а14 та 21-14а14, від 03 червня 2014 року у справі №21-134а14, від 16 вересня 2014 року у справі №21-314а14, від 09 червня 2015 року у справі №21-243а15, від 08 липня 2015 року у справі №21-1486а15.
Разом з цим, колегія суддів вважала за необхідне зазначити про допущення судами попередніх інстанцій помилки в частині визначення дати, з якої слід проводити перерахунок пенсії. 
Як встановлено ч.4 ст.45 Закону України “Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування”, перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених ч.1 ст.35, ч.2 ст.38, ч.3 ст.42 і ч.5 ст.48 цього Закону, провадиться, зокрема, у разі виникнення права на підвищення пенсії – з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.
Суди попередніх інстанцій правильно визначили, що пенсія позивача підлягає перерахунку починаючи з дня звернення за відповідним перерахунком, проте не звернули уваги на те, що позивач звернулася до Дрогобицького об’єднаного Управління Пенсійного фонду України Львівської області із заявою про перерахунок вже призначеної пенсії 25 листопада 2016 року. 
Таким чином, перерахунок пенсії Стефанів Людмилі Йосипівні слід проводити з 01 грудня 2016 року. 

Також, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 травня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/66901983) по справі №446/2720/15-а (№ 876/2275/17- апеляційне провадження, №К/800/10300/17 – касаційне провадження) касаційну скаргу Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської – задоволено частково. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017 року – змінено. Резолютивну частину ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017 року викладено в новій редакції: “Відмовити Кам’янка-Бузькому об’єднаному управлінню Пенсійного фонду України Львівської у відкритті апеляційного провадження на постанову Кам’янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.10.2016 року у справі за позовом Чорнобіль Надії Йосипівни до Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області про визнання дій протиправними та зобов’язання вчинити дії”.
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2017 року апеляційну скаргу Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на постанову Кам’янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.10.2016 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків протягом 30 днів з моменту отримання копії ухвали шляхом надання доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з апеляційною скаргою.
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху від Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на адресу Львівського апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання, в якому Кам’янка-Бузьке об’єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області просило визнати поважними причини пропуску строку та поновити пропущений процесуальний строк і відкрити апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою. 
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявник зазначив, що першу апеляційну скаргу разом із клопотанням про звільнення від сплати судового збору ним було подано із дотриманням строків, визначених статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, але вказана апеляційна скарга була повернута заявнику ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.01.2017 року. У період з 01.09.2015 року по 31.12.2016 року органи Пенсійного фонду України через невиділення Кабінетом Міністрів України коштів на сплату судового збору були позбавлені можливості реалізації своїх прав на судовий захист та на апеляційне і касаційне оскарження судових рішень. 
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2017 року апеляційну скаргу Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області було повернуто скаржнику.
Оскільки,  доводи Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження зводяться до відсутності належного фінансування на оплату судового збору, в той час, як обмежене фінансування бюджетної установи не є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати, а тому і не може бути визнано поважною причиною для пропуску строку на апеляційне оскарження судових рішень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що клопотання скаржника про поновлення строку звернення до суду задоволенню не підлягає, оскільки заявником не наведено чіткі та обґрунтовані поважні причини пропуску ним строку на апеляційне оскарження.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження. 
Оскільки, Львівський апеляційний адміністративний суд залишав без руху апеляційну скаргу Кам’янка-Бузького об’єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на постанову Кам’янка-Бузького районного суду Львівської області від 11.10.2016 року на підставі частини 4 статті 189 Кодексу адміністративного судочинства України, то у разі не усунення недоліків суд мав би відмовити у відкритті апеляційного провадження, а не повернути апеляційну скаргу скаржнику. 
Повертаючи апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, що є порушенням норм процесуального права.
Відтак, колегією суддів касаційного суду було прийнято рішення про зміну ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду.

Також до прикладу постанова Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72320387) по справі №  809/4356/15 ( № 876/3010/16- апеляційне провадження, № К/800/4983/17 – касаційне провадження), якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Геліос Енерджі” задоволено частково, змінено постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2016р. та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.02.2017р., позов задоволено частково: скасовано податкове повідомлення-рішення Тисменицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області від 06.08.2015р. № 0000272200 у частині збільшення Товариству з обмеженою відповідальністю “Геліос Енерджі” суми грошового зобов’язання із податку на прибуток у сумі 113798,98 грн. за основним платежем та на 28449,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. У задоволення решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції  виходив з реальності поставок позивачу послуг від СПД Кривун В.Я. та  ТОВ “Солартек УА”, достовірності документів первинного бухгалтерського обліку та податкового обліку, складених з посиланням на виконання господарських операцій із поставки цими постачальниками послуг. Такий висновок суд зробив на підставі оцінки доказів у справі. Зокрема щодо господарських операцій з СПД Кривун В.Я. висновок суду першої інстанції ґрунтується на оцінці актів приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), податкових накладних, копій договорів, проекти яких, як стверджував позивач, розроблялися СПД Кривун В.Я., листа чеської компанії “MIR 11” про проведення процедури “Due Diligence” щодо компанії ТОВ “Геліос Енерджі” за участі юридичного супроводу зі сторони СПД Кривун В.Я.; а господарських операцій з ТОВ “Солартек УА” - акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), податкових накладних,  договорів, укладених  ТОВ “Солартек УА” на виконання господарського зобов’язання перед позивачем (договори про приєднання до електричних мереж, договір поставки електроенергії), платіжних доручень.
Апеляційний суд, у свою чергу, оцінюючи докази у справі, зробив протилежний висновок. Оцінюючи акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), складені з посилання на поставку послуг від СПД Кривун В.Я. та ТОВ “Солартек УА”, апеляційний суд дійшов висновку, що ці документи не розкривають зміст та обсяг наданих послуг, а тому не підтверджують право Товариства на збільшення в податковому обліку сум витрат та податкового кредиту; наданих Товариством облікових документів не достатньо для встановлення  факту поставки йому послуг від цих постачальників. Такий висновок був зроблений судом із врахуванням доводів ДПІ, що у позивача немає звітів про виконані  СПД Кривун В.Я. роботи (надані послуги), а надані позивачем копії договорів на підтвердження обсягу наданих юридичних послуг не завізовані СПД Кривун В.Я.  
З висновками суду як першої, так і апеляційної інстанцій колегія суддів касаційного суду погодилась частково.
Суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, на підставі оцінки доказів на підтвердження реального характеру поставки позивачу від СПД Кривуна В.Я. юридичних послуг, за відсутності з боку контролюючого органу інших  доказів, які б достовірно спростовували реальний характер поставки та зв'язок придбаних позивачем юридичних послуг з його господарською діяльністю, зробив обґрунтований висновок  про відповідність витрат позивача на придбання юридичних послуг у СПД Кривуна В.Я  цілям господарської діяльності та про не доведеність з боку ДПІ на виконання процесуального обов’язку, встановленого  нормою частини другої ст. 71 КАС України, правомірності зменшення у податковому обліку позивача витрат на 598942,00 грн. за 2013 рік. Оцінка доказів щодо операцій з придбання позивачем послуг ц СПД Крикун В.Я. судом першої інстанції зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України. Це стосується, зокрема, листа Компанії “MIR 11” від 03.02.2016р. про проведення процедури “Due Diligence” щодо компанії ТОВ “Геліос Енерджі” за участі юридичного супроводу зі сторони СПД Кривун В.Я. протягом 2013 року, підготовки ним всіх необхідних документів та інформації для проходження ТОВ “Геліос Енерджі” цієї процедури. Разом із тим, помилковими є висновки суду першої інстанції щодо характеру операцій позивача з ТОВ “Солартек УА”.
Колегія касаційного суду погодилася з оцінкою апеляційного суду доказів у справі щодо цих операцій, яка зроблена на підставі всебічного і повного їх дослідження. Так, суд апеляційної інстанції обґрунтовано оцінював надані позивачем первинні документи, якими оформлені господарські операції з ТОВ “Солартек УА”, в сукупності з листом НКРЕКП від 07.05.2015р. № 4382/17.3/61-15, листом ДП “Енергоринок” від 27.04.2015р. № 01/46-5057 ДП “Енергоринок”. Згідно з податковою інформацією, отриманою ДПІ від ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, ТОВ “Солартек УА”  відсутнє за місцезнаходженням, не має основних засобів, трудових ресурсів, необхідних для здійснення підприємницької діяльності, здійснювало діяльність, спрямовану на вчинення операцій з метою надання незаконної податкової вимоги іншим суб’єктам підприємницької діяльності. Договір від 01.07.2013р. між позивачем і ТОВ “Солартек УА” від імені останнього підписала Горланова М.О., яка одночасно займала посаду віце-директора ТОВ “Геліом-Енерджі”. Оцінка доказів апеляційним судом у цій частині зроблена з дотриманням норм ст. 86 КАС України.
Враховуючи вищевикладене, податкове повідомлення-рішення від 06.08.2015р. № 0000272200 підлягає скасуванню у частині збільшення суми грошового зобов’язання із податку на прибуток на 113798,98 грн. за основним платежем та на 28449,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, що відповідає сумі податку, нарахованого у зв’язку з виключенням з податкового обліку Товариства за 2013 рік з  витрат  598942,00 грн. (19% від 598942,00 грн., де 19% - ставка податку на прибуток з 01.01.2013 по 31.12.2013) та штрафним санкціям, встановленим пунктом 123.1 ст. 123 ПК (598942,00:100х19:100х25). В іншій частині позовних вимог позов не підлягає задоволенню.
Відтак, колегією суддів касаційного суду було прийнято рішення про зміну постанови Львівського апеляційного адміністративного суду.

Висновки

Однією з причин скасування судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду Вищим адміністративним судом України є формування практики Верховним Судом України з розгляду окремих категорій справ, у тому числі відступлення від правових позицій, раніше викладених у висновках Верховного Суду України.
Для покращення якості ухвалених рішень пропонується наступне:
Необхідно звернути увагу на випадки скасування судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду стосовно спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, що спонукає до вивчення та застосування в роботі висновку Верховного Суду України, зазначеного у постанові від 20 вересня 2016 року у справі № 21-770а16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції, відповідно до статті 244-2 КАС України, окрім цього - положень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з Постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2014 року № 2, від 15 травня  2014 року № 6 та від 22 травня 2015 року № 6 (ухвала ВАСУ від 27.07.2016 № К\800\2516/15; ухвала ВАСУ від 14.07.2016 № К/800/6630/16).
Серед скасованих рішень Львівського апеляційного адміністративного суду питому частку складають справи, що стосуються окремих напрямів застосування норм процесуального права, зокрема, ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги та закриття провадження. Тому, на виконання плану, у 2017 році Львівським апеляційним адміністративним судом проведено вивчення та узагальнення практики застосування положень глави 1 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду та вирішення адміністративних справ. При цьому суддям слід взяти до уваги, що Верховний Суд України у постановах від 13 грудня 2016 року у справі № 21-1410а16 та від 31 січня 2017 року у справі №  298/1232/15-а висловив правову позицію щодо застосування положень законодавства, які регулюють відносини, пов’язані зі сплатою судового збору, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.
Здійснений Львівським апеляційним адміністративним судом аналіз скасованих рішень касаційною інстанцією засвідчує про значну кількість таких справ, де стороною є органи Пенсійного фонду України. Відтак, необхідно своєчасно вживати передбачених законом заходів з метою виявлення та попередження помилок у їх діяльності, систематично вивчати судову практику з окремих категорій справ. Крім того, при розгляді справ необхідно ширше застосовувати практику Верховного Суду України, зокрема: постанову Верховного Суду України від 20 вересня 2016 року №21-1255а16; постанову Верховного суду України у справі № 338/357/15-а від 2 грудня 2015 року; постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року №21-241а13; постанови Верховного Суду України від 11 грудня 2012 року (справа №21-300а12), від 25 грудня 2012 року (справа №21-410а12) та від 08 жовтня 2013 року (справа №21-268а13) та інші.
Окрім цього, у 2017 році на виконання п. 4.5 плану роботи Львівського апеляційного адміністративного суду проведено узагальнення розгляду справ щодо оскарження звільнення з посад за результатами атестації осіб, прийнятих на службу до поліції у порядку п.9 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», в якому з урахуванням Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України  «Про судову практику оскарження рішень атестаційних комісій органів (закладів, установ) Національної поліції України про звільнення працівників поліції внаслідок непроходження ними атестації» від 29.09.2016 №11 здійснено порівняльний аналіз судової практики Львівського апеляційного адміністративного суду, Вищого адміністративного суду та Верховного Суду України. 
Також, серед скасованих рішень Вищим адміністративним судом питому частину займають справи, де стороною є митні органи. Відтак, слід  враховувати під час ухвалення рішень у справах відповідної категорії  постанову Вищого адміністративного суду України «Про Довідку щодо узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Митного кодексу України в редакції від 13 березня 2012 року» від 13.03.2017 №2.
Разом з тим, суддям слід звернути увагу і на інші випадки скасування судових рішень Львівського апеляційного адміністративного суду, що спонукає до вивчення та застосування в роботі положень постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про огляд практики застосування адміністративними судами статті 267 КАСУ» від 13.03.2017 № 3; «Про Довідку щодо допуску і доступу представника позивача до матеріалів адміністративної справи, які містять державну таємницю» від 13.03.2017 №4; «Про правовий висновок щодо порядку здійснення представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах...» від 13.03.2017 №5.

Результати проведеного узагальнення свідчать про неоднакову практику застосування судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді адміністративних справ окремих норм матеріального і процесуального права через відсутність єдності та стабільності судової практики при вирішенні спорів різних категорій.
Спірні питання, які виникають в практиці судів при розгляді справ, стосуються тлумачення норм матеріального права. 
Не менш важливим є й більш детальний аналіз скасованих рішень суду через порушення норм матеріального та процесуального права за категоріями спорів та продовження практики обговорення на нарадах зборів суддів справ причин скасування в касаційному порядку судових рішень.
Вважалось би за доцільне, у питаннях, які викликають складність у застосуванні певних норм права, а також у тих питаннях, де судова практика не є однаковою, звертатися за наданням методичної допомоги до суду касаційної інстанції з метою врегулювання цих питань та створення єдиної судової практики.
Результати проведеного узагальнення доцільно обговорити на зборах суддів апеляційного адміністративного суду для усунення у подальшій роботі допущених помилок у застосуванні законодавства при вирішенні справ.

Відділ судової статистики та узагальнення 
судової практики Львівського 
апеляційного адміністративного суду

Перевірила
суддя Львівського апеляційного 
адміністративного суду Хобор Р.Б.