Львівський апеляційний адміністративний суд 

Узагальнення
практики застосування Львівським апеляційним адміністративним судом 
Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» 
за період з 1 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року

проведено на виконання п.4.4 Плану роботи 
Львівського апеляційного адміністративного суду 
на друге півріччя 2017 року

Львів
2017
1. Судова статистика розгляду справ в яких Львівським апеляційним адміністративним судом застосовано Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

3	
2. Приклади застосування Львівським апеляційним адміністративним судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в контексті правової позиції Вищого адміністративного суду України

5	
3. Приклади застосування Львівським апеляційним адміністративним судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в контексті правової позиції Верховного Суду України

25	
4. Приклади розгляду клопотань про забезпечення позову та зупинення провадження у справах щодо гарантування вкладів фізичних осіб

35	
5. Висновки	45	

1. Судова статистика розгляду справ в яких Львівським апеляційним адміністративним судом застосовано Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»

Відповідно до даних комп’ютерної системи «Діловодство спеціалізованого суду» в провадженні Львівського апеляційного адміністративного суду в період з 01.01.2016 по 30.09.2017 року перебувало 327 справ зі спорів з приводу державного регулювання ринків фінансових послуг, стороною в яких виступає Фонду гарантування вкладів фізичних осіб чи уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. 
З них в період з 01.01.2016 по 31.12.2016 надійшдо 263 адміністративні справи, з 01.01.2017 по 30.09.2017 – 64 адміністративні справи, що свідчить про зниження рівня надходження досліджуваної категорії справ.
Показники надходження справ, стороною в яких виступає Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та їх динаміка відображено в гістограмі 1.
									Гістограма 1

Аналізуючи підвиди справ за участю уповноважених осіб Фонду гарантування вкладів фізичних осіб слід відзначити, що справи даної категорії слід умовно розділити на наступні підвиди:
-	Спори щодо не включення до переліку вкладників у зв’язку із визнанням Фондом нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) або суміжних договорів (договір переуступки вимоги та ін.).,
-	Спори щодо пропущення строку для подання своїх вимог до Фонду.
Станом на 30.09.2017р. в апеляційному порядку переглянуто 300 судових рішень даної категорії (з загальної кількості справ досліджуваної категорії, що надійшли до апеляційного суду для розгляду, з 327 справ), з них 225 постанов суду І інстанції та 75 ухвал суду І інстанції (гістограма 2).
За результатами апеляційного перегляду прийнято наступні рішення:
- повернуто апеляційну скаргу – 41;
- відмовлено у відкритті апеляційного провадження – 9;
- постанову суду першої інстанції залишено без змін – 62;
- постанову суду першої інстанції змінено – 1;
- постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову у зв’язку з порушенням норм права – 25;
- постанову суду першої інстанції скасовано та закрито провадження у справі у зв’язку з неналежністю розгляду в порядку адміністративного судочинства – 110;
- ухвалу суду першої інстанції залишено без змін – 40;
- ухвалу суду першої інстанції змінено – 2;
- ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі скасовано, і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції – 10.

									         Гістограма 2

2. Приклади застосування Львівським апеляційним адміністративним судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в контексті правової позиції Вищого адміністративного суду України

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.
Статтею 3 цього Закону встановлено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об’єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб’єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.
Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.
Відповідно до п.17 ст.2 зазначеного Закону уповноваженою особою Фонду є працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Згідно ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.
Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
Також, Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, статтею 2 передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до ст.17 ч.1 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
Керуючись наведеними вище нормами Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 20.05.2013 №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» постановив, з метою забезпечення правильного й однакового визначення юрисдикції адміністративних судів, дати судам такі роз’яснення, зокрема в п.25:
Відповідно до ч.1, 2 ст.3 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права.
Оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.
Враховуючи зазначене вище, можна навести приклади справ розглянутих Львівським апеляційним адміністративним судом за період з 01.01.2016 по 30.09.2017 відповідачами в яких були Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та/або Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, поділивши їх, в своїй більшості, на дві категорії – це справи в яких оскаржується відмова уповноваженої особи Фонду включити позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, у зв’язку з пропуском строку звернення з вимогами до Фонду та у зв’язку з визнанням нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) або суміжних договорів.
Так, у справі №819/8/16 (№876/1527/16 в апеляційній інстанції) ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/56549415) апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного Олександра Вікторовича про зобов'язання вчинити дії - без змін.
Звернувшись в січні 2016 року з позовом позивач посилався на те, що 23.07.2014 він звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» Куреного О.В. із заявою про визнання вимог кредитора. У серпні 2014 року він отримав відповідь відповідача про відмову щодо включення його до четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів. Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а причину пропуску строку звернення із заявою про включення в реєстр акцептованих кредиторів поважною, позивач звернувся до суду та просив визнати його кредитором ПАТ «Брокбізнесбанк» на суму 51 777,56 доларів США та зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» включити його до четвертої черги реєстру акцептованих вимог кредиторів на вказану суму.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 01 лютого 2016 року позивачу у задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення із заявою про визнання вимог кредитора, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Оскарживши постанову суду першої інстанції позивач, в обґрунтування апеляційних вимог вказав на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про порушення строків звернення із заявою про включення в реєстр акцептованих кредиторів, оскільки такі порушені із поважних причин. Вказує, що оскільки Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містить поняття поважності пропуску строку, тому слід керуватися нормами Цивільного кодексу України, який регулює це питання. Крім того, відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції фактично позбавив його права власності на грошові кошти.
Однак, колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам, зазначила наступне.
Згідно ч.2, 5 ст.45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.
Пунктом 4 ч.1 ст.48 цього Закону передбачено, що уповноважена особа Фонду з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.
Відповідно до положень ст.49 Закону уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч.2 ст.45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.
Відповідно до ч.2 ст.45 цього Закону уповноважена особа Фонду, протягом 90 днів з дня опублікування відомостей здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.
Відомості про ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду опубліковані у газетах «Урядовий кур'єр» №106 (5235) від 14 червня 2014року та «Голос України (№ 113 (5863) від 14 червня 2014 року).
Отже, в рамках Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_3 є кредитором АТ «Брокбізнесбанк» з 14 червня 2014 до 14 липня 2014 року включно. Заява позивача, реєстр. №Ф - 3395 від 25.07.2014, отримана в АТ «Брокбізнесбанк» після закінчення встановленого Законом строку.
Оскільки будь-які вимоги, що надійшли після закінчення встановленого Законом строку вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої суми відшкодування вкладів, та враховуючи те, що законодавством не передбачено можливості поновлення такого строку, суд прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для включення позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів.
Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних ociб» не містить поняття та будь-яких формулювань щодо поважності причин пропуску строку та можливості їх поновлення, що зумовлювало б обов'язок Уповноваженої особи акцептувати грошові вимоги при встановленні такої обставини, а тому, покликання апелянта, як на поважність пропуску строку в зв'язку з його знаходженням в період з 11.06.2014 по 18.07.2014 за межами України, є безпідставними, як і покликання на норми ЦК України, які не регулюють спірних відносин.
З наведеного видно, що чинним законодавством визначений перелік обов'язкових дій для включення (невключення) кредитора(ів) до реєстру акцептованих вимог кредиторів, зокрема, для кредитора(ів) - заявлення уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду, а для уповноваженої особи Фонду - дії, визначені ч.2 ст.49 Закону.
Преклюзивний строк - це період, із закінченням якого припиняється цивільне право як таке. Він надає уповноваженій особі строго визначений час для реалізації свого права і припиняє це право у випадку його невикористання чи неналежного використання. Даний строк встановлюється для спонукання особи до здійснення свого права, в іншому ж випадку це право припиняється або ж переходить до інших осіб. Це свого роду санкція за нездійснення свого суб'єктивного права, оскільки його не здійснення в певній мірі шкодить подальшому нормальному розвитку суспільних відносин.
Позивач такий строк пропустив, в зв'язку з чим припиняється його право на гарантоване відшкодування грошових вкладів відповідачем.
Отже, системний аналіз положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дає підстави стверджувати про те, що порушення кредитором установленого законодавством тридцятиденного строку для звернення з вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою Фонду за умови дотримання Фондом порядку оповіщення кредиторів про ліквідацію банку.
Аналогічною є практика вирішення подібних справ судами вищих інстанцій (Ухвала ВАСУ від 06.11.2014 року (р.н. в ЄДРСР 41349043) та Ухвала ВАСУ від 28.01.2016 року (р.н. в ЄДРСР 55513749).
З урахуванням викладеного судова колегія прийшла до переконання, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У справі №809/232/16 (№876/2818/16 в апеляційній інстанції) ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 травня 2016 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/57895204) апеляційну скаргу ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов"язання до вчинення дій - без змін.
Звернувшись 03.03.2016 року з позовом позивач покликається на те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) позивачу було відшкодовано гарантовану частину вкладу в розмірі 200000 гривень. Невиплаченою залишилася сума вкладу в розмірі 106781,49 грн.
10.11.2015 року позивач звернувся із кредиторською вимогою до ОСОБА_1 особи Фонду з проханням здійснити виплату залишку коштів, які перевищують суму в 200000,00 гривень. Однак, листом отримав відмову.
ОСОБА_3 зазначає, що після отримання ним гарантованих 200000,00 грн. вкладу він дотримав вимоги законодавства щодо вчинення всіх необхідних дій для внесення його до реєстру кредиторів, а тому ОСОБА_1 особою Фонду було необгрунтовано відмовлено йому у включенні до реєстру кредиторів та віднесення його вимог до відповідної черги.
Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано відповідача ОСОБА_1 особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_2, визнати кредиторську вимогу ОСОБА_3 до ПАТ "Дельта Банк" від 10 листопада 2015 року за договором 320002007304004 "8 років разом on line" банківського вкладу (депозиту) у доларах США та гривневого договору №003-08510-031214 з ПАТ "Дельта Банк" на загальну суму 106781,49 грн. з ПАТ "Дельта Банк", шляхом включення її до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Дельта Банк".
Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували порушення позивачем порядку подання кредиторської вимоги безпосередньо через відділення банку. Оскільки позивач є особою похилого віку (84 роки), тому за неодноразовими зверненнями до Калуського відділення ПАТ "Дельта Банк" та отриманні бланка заяви «Кредиторська вимога», ОСОБА_3 мав право отримати належну консультацію та допомогу з боку працівників відділення, як вкладник ОСОБА_4.
Оскарживши постанову суду першої інстанції відповідач, в обґрунтування апеляційних вимог вказав на те, що постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 №150 встановлено обмеження діяльності ПАТ "Дельта Банк" та було зобов'язано не допускати проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, крім договорів, укладених до набрання чинності вказаної постави. Оскільки позивачем не подано своєчасно кредиторську вимогу безпосередньо через відділення банку у встановлені строки, є підстави вважати, що вимоги позивача являються погашеними.
Однак, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити з наступних підстав.
Судами встановлено, що у зв'язку із розпочатою процедурою ліквідації ПАТ "Дельта Банк", позивач звертався до Калуського відділення ПАТ "Дельта Банк" із вимогами про виплату гарантованої суми відшкодування, однак заявнику було відмовлено у звязку із тим, що позивачем пропущено термін звернення з такою вимогою, оскільки останній день для звернення з вимогою є 09.11.2015 року.
Листом від 18.11.2015 №05-3178436 позивачу було надано відповідь на звернення, у якій зокрема зазначено, що кредитори ОСОБА_4 мали можливість заявити свої вимоги до ОСОБА_4 у період з 08.10.2015 по 09.11.2015. Згідно із ч.8 ст.49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів виходила з наступного.
Беручи до уваги норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слід зазначити, що законодавством у галузі гарантування вкладів фізичних осіб регламентовано чіткий порядок звернення кредиторів із вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами, зокрема і щодо включення їх до реєстру кредиторів на повернення банківських вкладів і відсотків та правові підстави задоволення Фондом таких вимог.
Із системного аналізу норм цього ж Закону слідує, що порушення кредитором установленого законодавством 30-ти денного строку для звернення з вимогами про забезпечення відшкодування коштів за вкладами виключає наявність правових підстав для їх прийняття уповноваженою особою Фонду за умови дотримання Фондом порядку оповіщення кредиторів про ліквідацію банку.
Частиною 5 статті 45 Закону встановлено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 як вкладник банку має право передбачене Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на включення його вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Дельта Банк" та віднесення його вимоги до відповідної черги в порядку, встановленому чинним законодавством.
Тому, в даному випадку суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

У справі №819/3405/15 (№876/6165/17 в апеляційній інстанції) ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67401435) апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 ОСОБА_2, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - публічне акціонерне товариство ОСОБА_1, про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії - без змін.
12 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства (ПАТ) ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо не включення її (позивача) до переліку вкладників ПАТ ОСОБА_1, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та зобовязати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ ОСОБА_1 ОСОБА_2 подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_3, як вкладника, який має право на відшкодування котів за вкладами у Публічному акціонерному товаристві ОСОБА_1 за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, включивши ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Постановою від 03 лютого 2016 року Тернопільський окружний адміністративний суд позовні вимоги задовольнив повністю.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності законодавчих підстав для не включення позивача до переліку вкладників уповноваженою особою, а тому бездіяльність уповноваженої особи суперечить приписам Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб та є протиправною.
Оскарживши постанову суду першої інстанції відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що кошти на рахунок позивача надійшли в період здійснення процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ ОСОБА_1, а тому ОСОБА_3 не була вкладником банку та правомірно не включена до реєстру вкладників.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що такі висновки суду першої інстанції, на його думку, відповідають нормам матеріального та процесуального права і є вірними.
З матеріалів справи видно, що в травні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ПАТ ОСОБА_1 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб із заявою про виплату коштів за договором банківського рахунку та включення її до реєстру кредиторів з метою повернення грошових коштів згідно банківського вкладу.
Тимчасова адміністрація ПАТ ОСОБА_1 листом за №452/3500 від 14 травня 2014 року надала позивачу відповідь, що протягом дії тимчасової адміністрації вкладники ПАТ ОСОБА_1 можуть отримати свої кошти за договорами банківського вкладу (депозиту), строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку. Виплати за зазначеними договорами здійснюватимуться в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на 14.03.2014, але не більше 200 тисяч гривень (відповідно до ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Про час та порядок виплат за вищезазначеним договором буде повідомлено додатково.
Не дочекавшись будь-яких повідомлень про час та порядок вищезазначених виплат,ОСОБА_3 повторно 18.07.2014, 01.08.2014, в лютому 2015 року та 06.07.2015 зверталась з аналогічними заявами до ПАТ ОСОБА_1 та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
На свої заяви позивач отримала відповіді від ПАТ ОСОБА_1 за №5686/33 від 14.08.2014, №9213/12 від 17.07.2015 та від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за №02-036-6394/15 від 02.03.2015, у яких зазначалося, що подана позивачем заява з кредиторськими вимогами до банку, яка отримана Фондом гарантування вкладів фізичних осіб 28.07.2014, надійшла до банку 01.08.2014, тобто після спливу встановленого 30-денного строку, а тому вважається погашеною. Також зазначалось, що у переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інформація стосовно її особи відсутня.
Колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги апелянта слід відмовити з наступних підстав.
Проаналізувавши норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» судом апеляційної інстанції зазначено, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає наступні етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру. При цьому Уповноважена особа може надавати Фонду протягом процедури ліквідації додаткову інформацію про вкладників, зокрема щодо збільшення кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування.
Оскільки ОСОБА_3 не включалася відповідачем до переліку вкладників, однак має право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ ОСОБА_1 за рахунок Фонду, то така особа повинна бути включена уповноваженою особою до переліку вкладників.
Також вказано, що узгоджується з нормами матеріального та процесуального права позиція суду першої інстанції про те, що зобов'язання уповноваженої особи надати до Фонду додаткову інформацію щодо позивача, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ ОСОБА_1 за рахунок Фонду, є безумовною підставою для включення позивача до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.
Відповідно до ч.2, 3 ст.38 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частиною 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Таким чином, на законодавчому рівні визначене право відповідача на визнання правочинів неплатоспроможного банку такими, що порушують публічний порядок, у випадках, передбачених статтею 38 Закону України ,,Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.
На підставі викладеного апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставин, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто саме по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням вкладника про дійсність вкладу.
Також колегія судді погодилась з тим, що за відсутності у розпорядчому рішенні посилань на передбачені Законом підстави визнання правочину нікчемним, таке рішення суб'єкта владних повноваження не є обґрунтованим.
Проаналізувавши норми статтей 2, 51 Закону України ,,Про банки і банківську діяльність, згідно яких розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи; безготівкові розрахунки проводяться на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді, а також Закону України ,,Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, якими передбачено, що переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі, суд першої інстанції аргументовано вказав, що розрахункова банківська операція щодо перерахування коштів з рахунку одного клієнта на рахунок іншого не є правочином, який вчинений банком, а проведення такої є обовязком банківської установи, згідно з вимогами законодавства та договору про обслуговування рахунків.
За таких обставин колегія суддів погодилась з доводами суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача правових підстав для не включення позивача до переліку вкладників ПАТ ОСОБА_1, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, оскільки Договір банківського рахунку за №2620/3500/683969 про строковий банківський вклад депозит, укладений 11 лютого 2014 року вкладу між ПАТ ОСОБА_1 та позивачем нікчемним не визнавався, відповідне рішення відповідачем не приймалось.
Колегія суддів визнала безпідставними доводи апеляційної скарги, оскільки договір був укладений ще до початку процедури визнання Банку неплатоспроможним та його ліквідації.

Також, аналізуючи рішення Львівського апеляційного адміністративного суду, що винесені при вирішенні спорів щодо не включення до переліку вкладників у зв’язку із визнанням Фондом нікчемним договору банківського вкладу (депозиту) слід звернути увагу, що ключовими моментами в даній категорії справ є: особа вкладника, поняття вкладу, час укладення договору, про нікчемність якого наголошує Фонд, доводи про нікчемність договору.
Вкладник згідно вимог вищевказаного Закону є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.
Вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти;

Так, у справі №813/6084/15 (№876/7475/17 в апеляційній інстанції) постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 вересня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/68980073) апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича задоволено повністю. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ тимчасової адміністрації ПАТ "Дельта Банк" №813 від 16 вересня 2015 року в частині визнання договору №005-13558-1202215 банківського вкладу (депозиту) "Найкращий від Миколая" у доларах США, укладеного 12 лютого 2015 року між ПАТ "Дельта Банк" та ОСОБА_4 нікчемним. Зобов'язано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича включити ОСОБА_4 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зобовязано уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_4, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем не надано доказів того, що перерахунок коштів з банківського рахунку ОСОБА_5 на рахунок позивача суперечить закону, а тому доводи відповідача щодо нікчемності договору банківського вкладу з мотивів перерахування коштів на рахунок позивача іншою фізичною особою, не ґрунтуються на нормах законодавства. Також, будь-яких підстав відповідно до ч.4 ст.26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" для відмови у відшкодуванні позивачу коштів не встановлено. Разом з тим, вимога позивача про зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_4 до загального Реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб є передчасною, оскільки уповноваженою особою Фонду не надано Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформації про позивача як вкладника ПАТ "Дельта Банк", а тому підстави для зобов'язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внести такі зміни до загального реєстру вкладників відсутні, адже захисту підлягають виключно порушені права особи.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції апелянтом зазначено, що шляхом укладення договору банківського вкладу позивачем та перерахунку йому коштів, кредитор банку - ОСОБА_5 зменшила свою дебіторську заборгованість перед ПАТ «Дельта Банк», і в силу положень, що регулюють відносини позики набула право на отримання через третю особу (позивача) цих грошових коштів, всупереч положень чинного законодавства щодо розміру гарантованої суми відшкодування коштів Фондом. Відповідно до п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у зв'язку з тим, що банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Також, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації (ліквідації) в ПАТ «Дельта Банк» було вчинено належні відповідні дії, на виконання своїх повноважень, які передбачені та відповідають вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2016 року скасовано та провадження в справі №813/6084/15 за позовом ОСОБА_4 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії - закрито.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 червня 2017 року ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 01 вересня 2016 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Ухвала мотивована тим, що Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі послідовні етапи: складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального реєстру; затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.
Згідно визначень наведених у п.3 та п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад, це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти; вкладник, це фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.
Таким чином, передбачені вищевказаним Законом гарантії за вкладом поширюються на осіб, які мають правовий статус вкладника неплатоспроможного банку. Такий статус передбачає, наявність у банку вкладу, залученого, зокрема, на умовах договору банківського вкладу.
З аналізу положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492 слідує, що при відкритті вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи (вкладника) кошти на цей рахунок зараховуються саме від особи, яка укладає договір.
Відповідно до пункту 5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб в АТ „Дельта Банк", затверджених Радою Директорів АТ „Дельта Банк" 20 березня 2013 року, прямо передбачено заборону на зарахування на вкладний (депозитний) рахунок вкладника коштів від третіх осіб (не сторін за договором). За цими ж Правилами зарахування/внесення вкладу на рахунок має здійснити вкладник (пункт 5.5. Правил).
В процесі судового розгляду встановлено, що позивача не включено до Переліку вкладників у зв'язку із визнанням нікчемним Договору банківського вкладу від 16 лютого 2015 року на підставі п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Згідно із п.7 ч.3 ст.38 вказаного Закону підставою нікчемності правочину є, зокрема, те, що його укладення має на меті надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
Відповідно до Закону України „Про банки і банківську діяльність" кредитор банку, це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.
Як встановлено судом першої інстанції, комісією з перевірки правочинів (договорів) за вкладними операціями АТ „Дельта Банк" було виявлено, що кошти для зарахування на рахунок, за депозитним договором банківського вкладу №005-13558-1202215 від 12 лютого 2015 року, укладеним між позивачем та ПАТ „Дельта Банк", надійшли з рахунку ОСОБА_5, який є кредитором ПАТ „Дельта Банк", що є порушенням умов укладеного договору та п.5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ „Дельта Банк", затверджених рішенням ради директорів АТ „Дельта Банк" протоколом №14 від 20 березня 2015 року.
За умовами Договору банківського вкладу і додаткової угоди до нього, позивачу відкрито в АТ „Дельта Банк" депозитний рахунок у доларах США, кошти на який (в сумі 6000,00 доларів США) надійшли від іншого клієнта АТ „Дельта Банк" - ОСОБА_5.
Зарахування/внесення коштів на депозитний рахунок вкладника у такий спосіб обумовлено в додатковій угоді до Договору банківського вкладу, в якій водночас є застереження про відступлення у цьому конкретному випадку від вимог пункту 5.11 Правил Банку.
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачу були встановлені індивідуальні умови за договором банківського вкладу, зокрема, він отримав окремі переваги в порівнянні з іншими вкладниками, оскільки, відповідно до п.1.8 договору та п.5.11 Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ „Дельта Банк" зарахування на вкладний (депозитний) рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи не допускається, проте, шляхом укладення додаткової угоди №1 до договору позивачу було дозволено на один день здійснити поповнення депозитного рахунку шляхом перерахування грошових коштів від третьої особи, що і було зроблено ОСОБА_5 та рахунок позивача нею був поповнений на суму 6000 доларів США.
Крім того, Договір банківського вкладу від 12 лютого 2015 року укладено у період дії постанови Національного банку України №692/БТ від 30 жовтня 2014 року „Про віднесення ПАТ „Дельта Банк" до категорії проблемних", за якою, зокрема, зупинено відкриття поточних рахунків фізичним особам та зарахування на рахунки фізичних осіб коштів, що переказуються з рахунків, відкритих в АТ „Дельта Банк". Про цю постанову керівництву повідомлено 15 січня 2015 року, чим і обґрунтовано проведення перевірки на предмет виявлення нікчемних правочинів, укладених після цієї дати.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадиров В.В. прийшов до обґрунтованих висновків про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту) №005-13558-1202215 від 12 лютого 2015 року, укладеним між позивачем та ПАТ „Дельта Банк", з підстави передбаченої п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», довів, що метою укладення спірного правочину було надання банком окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Як наслідок, є правомірним не включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами ПАТ «Дельта Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та неподання до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформацію щодо ОСОБА_4, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом в ПАТ "Дельта Банк" за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

У справі №819/1322/15 (№876/6167/17 в апеляційній інстанції) постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/67401420) апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_1 задоволено. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_1, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправною бездіяльність, скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_1 щодо не включення ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1, до переліку вкладників АТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в розмірі вкладу на суму еквівалентну 9000 (девять тисяч) доларів США по курсу НБУ, в порядку передбаченому ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Зобовязано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_1 надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1, як вкладника який має право на відшкодування коштів за вкладами у АТ «МЕКСБАНК» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором №660027880 банківського рахунку у доларах США від 04.11.2010 року, в розмірі вкладу на суму еквівалентну 9000 (девять тисяч) доларів США по курсу НБУ, в порядку передбаченому ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що заміна кредитора у зобов'язанні по договору банківського рахунку №660027880 від 04.11.2010 була здійснена у відповідності до порядку визначеному ст.ст.512-517 ЦК України. Таким чином, ОСОБА_2 отримав всі права вкладника за договором банківського рахунку №660027880 від 04.11.2010 року в частині 9 000,00 доларів США.
Оскарживши рішення суду першої інстанції апелянтом зазначено, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової ліквідації адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» було вчинено належні та відповідні дії, на виконання своїх повноважень, які передбачені та відповідають вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Проте, апеляційним судом зазначено, що висновок суду першої інстанції є невірним, таким що суперечить нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04.11.2010 року між ПАТ «ІМЕКСБАНК» (надалі - Банк) та ОСОБА_3 укладений договір №660027880 банківського рахунку у доларах США, відповідно до якого Банк відкрив ОСОБА_3 поточний рахунок 26204335637005//26201110298101 та зобов’язувався приймати і зараховувати на нього грошові кошти, що надходять клієнту, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій з рахунком (п.1.1. Договору).
Згідно виписки по вищевказаному рахунку від 21.01.2015 року залишок коштів становив 77 488,30 доларів США.
26.01.2015 року ОСОБА_3 подано до відділення №298 АТ «ІМЕКСБАНК» у м. Тернополі повідомлення про відступку ОСОБА_2 права вимоги за договором №660027880 банківського рахунку у доларах США від 04.11.2010 в частині на суму 9000 доларів США.
Відступлення права вимоги було здійснено на підставі договору від 26.01.2015 про відступку права вимоги за договором №660027880 банківського рахунку у доларах США від 04.11.2010, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.
26.01.2015 ОСОБА_2 подав до відділення №298 АТ «ІМЕКСБАНК» у м. Тернополі вимогу, згідно якої позивач набув належне ОСОБА_3 право вимоги за договором №660027880 банківського рахунку у доларах США від 04.11.2010, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «ІМЕКСБАНК» в частині на суму 9000 доларів США. У даній вимозі, позивач просив перерахувати належні йому кошти в сумі 9000 доларів США на його поточний рахунок №262009657960002 в Відділенні №298 АТ «ІМЕКСБАНК» у м. Тернополі.
Заявами від 30.01.2015 та від 02.04.2015 на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_1 позивач звертався про визнання його вкладником на суму 9000 доларів США на підставі договору про відступку права вимоги та просив включити його до переліку вкладників АТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в розмірі вкладу на суму еквівалентну 9000 доларам США по курсу НБУ, в порядку передбаченому ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Листом №6573 від 20.05.2015 Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» позивачеві було надано відповідь та письмово роз’яснено, що він не має правових підстав на включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, оскільки ОСОБА_2 не є вкладником АТ «ІМЕКСБАНК» в розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як особисто не укладав договір банківського вкладу або рахунку, як і не укладав відповідні банківські договори та не вносив на ці рахунки кошти, які має намір отримати від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Пунктом 4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.
Як видно з матеріалів справи, позивач грошові кошти банку не надавав, безпосередньо не укладав з АТ «ІМЕКСБАНК» жодних договорів банківського рахунку (вкладу) на суму 9 000,00 дол. США, а набув своїх прав на підставі договору цесії, укладеного з вкладником ОСОБА_3, яка сама і підписувала та укладала з АТ «ІМЕКСБАНК» договір банківського рахунку та відомості про яку вносились в базу даних АТ «ІМЕКСБАНК». Позивач, як новий кредитор на суму набутих прав вимоги не значиться в базі даних АТ «ІМЕКСБАНК» як вкладник банку, а переоформлення набутих ним прав вимог є неможливим, не відповідає передбаченим в Законі ознакам вкладника та не має права вимагати від АТ «ІМЕКСБАНК» або відповідача включити його в реєстр (перелік) вкладників як особи, що має право отримати виплату сум гарантованого відшкодування з коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Виходячи з зазначеного, особа, з якою було укладено договір уступки права вимоги (цесії) на частину грошових коштів за договором банківського рахунку під час дії тимчасової адміністрації, не може набути статусу вкладника, який має право на отримання відшкодування за вкладом, а тому звернення позивача не має наслідком внесення необхідних змін до договору банківського рахунку щодо заміни сторони, а отже не дає підстав особі, з якою було укладено договір уступки права вимоги (цесії) на частину грошових коштів за договором банківського вкладу, набути статусу вкладника банку.
Аналіз положень ЦК України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» свідчить про те, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунка, які мають майново-грошовий характер, а відтак, у цьому випадку ОСОБА_3 виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року (справа №3-106гс15), а відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Нормами ЦК України передбачено загальне правило, згідно з яким заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Як видно з Договору №660027880 банківського рахунку від 04 листопада 2010 року укладеного між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_3, зокрема, пункту VI «Порядок змін та розірвання договору», сторона, яка вважає за необхідне змінити договір надсилає пропозиції про це другій стороні за договором, зміни до договору оформляються у письмовому вигляді та є невідємною частиною цього договору.
Таким чином, умовами даного договору визначено, що будь-які зміни до договору, в т.ч. заміна кредитора у зобов’язанні повинна здійснюватись за згодою другої сторони, якій надсилаються відповідні пропозиції.
Частиною 2 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч.3 цієї статті.
Відповідно п.1 ч.4 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч.2 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.
Таким чином, заміна кредитора в зобов'язанні у період тимчасової адміністрації банківської установи є порушенням вимог чинного законодавства, що в подальшому може призвести до порушення черговості та порядку задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, передбаченої ч.4 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Разом з тим відповідний перелік вкладників формується Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб лише один раз та виключно з метою визначення ресурсів Фонду, які будуть спрямовані на відшкодування коштів за вкладами. Відшкодування коштів за вкладами здійснюється на підставі затвердженого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.
Будь-які правочини вкладників після вказаної дати щодо своїх вкладів (уступка, дарування тощо) не породжують жодних правових наслідків для Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому колегія суддів прийшла до висновку, що позивач не є вкладником, відповідно, відсутні правові підстави для включення його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в ПАТ «Імексбанк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Також колегією суддів наголошено на тому, що відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 червня 2016 року у справі №21-286а16, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому, в даному випадку норми Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин не застосовуються.

3. Приклади застосування Львівським апеляційним адміністративним судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в контексті правової позиції Верховного Суду України

Частиною 1 статті 244-2 КАС України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов’язковим для всіх суб’єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
В постанові від 16 лютого 2016 року №21-4846а15, прийнятій спільно колегіями в адміністративних та господарських справах, Верховним Судом України зазначено, що відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
У свою чергу, статтею 1 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.
Пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ліквідація банку, це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.
Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд України дійшов висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Також, в постанові від 15 червня 2016 року №21-286а16, прийнятій колегією в адміністративних справах Верховного Суду України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначено наступне.
Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати в господарських справах Верховного Суду України на спільному засіданні вже вирішувала питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у спорі цієї ж категорії і у постанові від 16 лютого 2016 року (справа №21-4846а15) вказала, що виходячи із системного аналізу частини 3 статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», статті 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність», пункту 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
В ході проведення узагальнення виокремлено наступні приклади справ рішення в яких прийнято виходячи з правової позиції Верховного Суду України викладеної в наведених вище рішеннях.

Так, у справі №819/589/16 (№876/8526/16 – апеляційне провадження) за позовом ОСОБА_2 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича про скасування наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича від 16.09.2015 №813 в частині визнання правочину за договором банківського вкладу (депозиту) №011-19552-230215 від 23.02.2015 р. укладеного між ПАТ Дельта Банк та ОСОБА_2 нікчемним постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 01.07.2016 відмовлено у задоволенні позову.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду 06 лютого 2017 року, не погодившись із таким висновком суду, скасувала постанову суду першої інстанції та постановила ухвалу про закриття провадження, де зазначила, що спір у цій справі фактично виник у зв'язку зі здійсненням процедури ліквідації (банкрутства) банку.
Листом від 23.09.2015 року №8821/2243 позивачці було повідомлено, що її договір банківського вкладу (депозиту) за №011-19552-23021 від 23.02.2015 є нікчемним. Рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №181 від 02.10.2015 розпочата процедура ліквідації АТ "Дельта Банк" з 05 жовтня 2015 року.
Виходячи із системного аналізу норм законодавства та враховуючи положення ст.12 ГПК України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 15 червня 2016 року у справі №21-286а16, а відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.(ухвала від 06 лютого 2017 року ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64709917).

Також, у справі №813/799/16 (№876/4946/16 – апеляційне провадження) колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 31.05.2016 та закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідача-2: уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства Укргазпромбанк ОСОБА_2, про зобов’язання вчинити дії.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався тим, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Укргазпромбанк ОСОБА_2 правомірно було не включено позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ Укргазпромбанк, адже згідно із вимогами ч.1 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кредиторська заборгованість ПАТ Укргазпромбанк перед ОСОБА_1 вважається погашеною. Оскільки уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Укргазпромбанк ОСОБА_2 правомірно не внесено позивача до реєстру акцептованих кредиторів, то у виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб теж немає жодних підстав для внесення будь-яких змін стосовно вимог позивача до вказаного реєстру.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного адміністративного суду не погодилась з врахуванням правової позиції викладеної, в постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі №826/20410/14, та зробила висновок, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів. (ухвала від 29.08.2016р. ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/60222874).

Аналогічними прикладами постановлення колегією апеляційного суду ухвали про закриття провадження, де спір підлягав розгляду в порядку господарського судочинства  є справи: №809/364/16 (№876/4148/16- апеляційне провадження, ухвала від 15.09.2016 ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/61353412); №803/843/16 (№876/6453/16 – апеляційне провадження, ухвала від 20.10.2016 ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/62222760); №803/858/16 (№876/6376/16 - апеляційне провадження, ухвала від 24.10.2016 ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/62370976), №803/1434/15а (№876/9452/16 – апеляційне провадження, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/64680760) та інші.

Щодо постановлених Львівським апеляційним адміністративним судом ухвал про залишення рішень суду першої інстанції по даній категорії справ без змін, слід навести наступні приклади:
Справа №813/993/16 (№876/9511/16 – апеляційне провадження) за позовом ОСОБА_2 до відповідача: Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" ОСОБА_3, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк ОСОБА_3, щодо відмови у визнанні ОСОБА_2 вкладником Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк на суму вкладу в розмірі 7275,90 дол. США (сім тисяч двісті сімдесят п'ять доларів США 90 центів) і щодо відмови у включенні ОСОБА_2 до реєстру вкладників ПАТ Всеукраїнський акціонерний банк.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.11.2016р. провадження у справі закрито упорядку п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки дану справу належить розглядати в порядку господарського судочинства.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду погодилась із висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
У відповідності до приписів ч.1 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також, у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень, шляхом виборів або референдуму.
Вимогами частини 2 ст.4 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.
Колегія суддів апеляційного суду звернула увагу на те, що відповідно до положень ч.1, ч.3 ст.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України. Законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
Відтак, колегія суддів апеляційного суду, посилаючись на норми ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, ліквідація банку» та приписів п.7 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України, погодилась з висновками суду першої інстанції, що дану справу належить розглядати в порядку господарського судочинства (ухвала від 19 грудня 2016р., ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/63650493 ).

Також, ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року залишено без змін ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.10.2016 про закриття провадження у справі №807/232/16 (№876/8737/16- апеляційне провадження, ЄДРСР – (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65770571) за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" ОСОБА_2 про визнання протиправними і незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ Дельта Банк по оголошенню нікчемним Договору банківського вкладу (депозиту) №011-06503-200115 від 20 січня 2015 року, укладеного між позивачем ОСОБА_3 і Закарпатським відділенням ПАТ Дельта Банк.
Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погодилась із висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Суд зазначив, що за змістом позову причиною звернення позивача до суду є невнесення його до Переліку вкладників і до Загального Реєстру вкладників ПАТ «Дельта Банк», оскільки згідно листа №8821/1360 від 23 вересня 2015 року тимчасова адміністрація АТ «Дельта Банк» така вважає Договір №011-06503-200115 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2015 року нікчемним та на підставі п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.
Крім того, Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №181 від 02.10.2015 року розпочата процедура ліквідації АТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ «Дельта Банк» призначено ОСОБА_2. Відтак, на сьогоднішній день в АТ «Дельта Банк» триває процедура ліквідації.
Виходячи із системного аналізу норм законодавства та враховуючи положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, випливає висновок, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Аналогічна правова позиції викладена у постанові Верховного Суду України від 16.02.2016 по справі №826/2043/15 та від 15.06.2016 (реєстровий №58986596).

При цьому, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 листопад 2016 року відмовлено у відкритті провадження по справі №809/1471/16 (№876/8768/16 – апеляційне провадження) за позовом ОСОБА_3 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ Хрещатик» ОСОБА_4 про визнання протиправною відмову відповідача щодо не включення позивачки, її чоловіка та її доньки до загального реєстру вкладників ПАТ "КБ Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; зобов’язання відповідача включити позивача, чоловіка ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6 до загального реєстру вкладників ПАТ «КБ Хрещатик», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Зазначену ухвалу мотивовано тим, що спір між сторонами виник не в сфері адміністративно-правових відносин.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду погодилась із висновками суду першої інстанції, зазначивши наступне.
Встановлено, що 11 січня 2016 року між ПАТ «КБ Хрещатик» та ОСОБА_3 укладено договір №266D-652083 банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 60000,00 грн. на термін дії з 11 січня 2016 року по 11 квітня 2016 року. На пенсійному рахунку залишилося не виплачених 7270 грн.
Крім того, між ПАТ «КБ Хрещатик» та ОСОБА_5 укладено наступні договори: 06 жовтня 2015 року договір № 266D-627325 банківського вкладу «Осінній оксамит» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 20000,00 грн. на термін дії з 06 жовтня 2015 року по 06 квітня 2016 року; 20 жовтня 2015 року договір № 266D-631382 банківського вкладу «Осінній оксамит» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 20000,00 грн. на термін дії з 20 жовтня 2015 року по 20 квітня 2016 року; 10 листопада 2015 року договір № 266D-637823 банківського вкладу «Осінній оксамит» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 20000,00 грн. на термін дії з 10 листопада 2015 року по 10 травня 2016 року; 31 грудня 2015 року договір № 266D-650575 банківського вкладу «Новорічний старт» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 60000,00 грн. на термін дії з 31 грудня 2015 року по 30 червня 2016 року.
Поряд з цим, 12 січня 2016 року між ПАТ «КБ Хрещатик» та ОСОБА_6 укладено договір №266D-652462 банківського вкладу «Живи сонячно» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів в сумі 70000,00 грн. на термін дії з 12 січня 2016 року по 12 квітня 2016 року.
Також встановлено, що 24 травня 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися із заявами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ Хрещатик» про включення їх до загального реєстру вкладників та виплатити гарантовані суми відшкодування за вкладами, розміщеними у ПАТ «КБ Хрещатик».
Листом №41/3-10/5737 та №41/3-10/5738 від 07 липня 2016 року відповідачем на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 направлено повідомлення про можливість звернення у строк до 11 липня 2016 року до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ Хрещатик» із заявою про включення вимог до реєстру кредиторів банку.
Суд зазначив, що беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
Встановлено, що ПАТ «КБ Хрещатик» знаходився в процедурі ліквідації у зв'язку із визнанням його неплатоспроможним.
Виходячи із системного аналізу норм законодавства, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.
Відповідно до статті 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.
Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.
Разом з тим, згідно зі статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.
У даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.
Згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.
Враховуючи вищезазначене, звернення позивача до суб’єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 09 листопада 2016 року в справі №6-2309цс16.
Відтак, колегія суддів погодилась із рішенням суду першої інстанції, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, що в свою чергу зумовлює застосування п.1 ч.1 ст.109 КАС України, згідно з яким суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (ухвала від 15 грудня 2016 року, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/63548324).

Також, справа №819/2732/16 (№876/4427/17 – апеляційне провадження) за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ УКРІНБАНК ОСОБА_2, третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій стосовно не включення її до реєстру вкладників ПАТ УКРІНБАНК протиправними та зобов’язання включити її до реєстру вкладників банку.
Оскаржуваною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09.08.2016 відмовлено у відкритті провадження. Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права, виходячи з наступного.
Предметом оскарження є протиправні дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ УКРІНБАНК ОСОБА_2 щодо не включення позивача до загального реєстру вкладників ПАТ УКРІНБАНК на відшкодування коштів за вкладами.
Як видно з позовної заяви, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 22 березня 2016 року №180 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТУКРІНБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 22 березня 2016 року №385, «Про початок процедури ліквідації ПАТ УКРІНБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ УКРІНБАНК з 23 березня 2016 року до 22 березня 2018 року включно та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ УКРІНБАНК ОСОБА_2.
Враховуючи норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та положення статті 12 Господарського процесуального кодексу України, можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, не поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.06.16 (справа №21-286а16).
Беручи до уваги викладене, для оскарження протиправних дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ УКРІНБАНК ОСОБА_2 щодо не включення позивача до загального реєстру вкладників ПАТ УКРІНБАНК, законом встановлено інший, ніж передбачено КАС України, порядок судового оскарження.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
Враховуючи наведене колегія суддів погодилась із висновком суду першої інстанції, що у відкритті провадження по справі слід відмовити та роз'яснити позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тобто Господарським судом Львівської області. (ухвала від 05 травня 2017 року, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/66352201).
Аналогічним прикладом є справа №809/325/17 (№876/3844/17 – апеляційне провадження, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/65856929).

4. Приклади розгляду клопотань про забезпечення позову та зупинення провадження у справах щодо гарантування вкладів фізичних осіб

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі - Закон) Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду здійснює відчуження активів та/або зобов'язань банку.
Відповідно до пункту 6 абзацу другого частини 7 статті 51 Закону Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про проведення відкритих торгів (аукціонів) уповноваженою особою Фонду або торговельним посередником, біржею тощо, у тому числі у разі продажу пулів активів, сформованих за рахунок майна кількох банків.
У зв'язку із здійсненням реалізації активів неплатоспроможних банків збільшується кількість судових справ щодо оскарження дій/бездіяльності Фонду гарантування, Уповноважених осіб Фонду, скасування/визнання такими, що відбулися торги (аукціон), зобов'язання вчинити дії тощо.
Як правило, прохальна частина таких позовів (або окремих заяв, клопотань) містить пункт про забезпечення позову.
Забезпечення позову може мати місце на будь-якій стадії розгляду справи та відбувається у формі: заборони вчиняти певні дії; встановлення обов'язку вчинити певні дії; заборона іншим особам здійснювати дії чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупинення продажу майна тощо.
Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму ВАС України N2 від 06.03.2008 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" судам необхідно враховувати, що згідно з частинами третьою та четвертою статті 117 КАС України забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах:
1) зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються;
2) заборони вчиняти певні дії.
Наведений перелік підстав забезпечення позову є вичерпним. В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.
Враховуючи вищезазначене слід зазначити, що при підготовці позиції на заяву (клопотання) про забезпечення позову необхідно ретельно аналізувати доводи заявника щодо наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення по справі. Адже, слід усвідомлювати, що насправді важко довести те, що лише передбачається.
Згідно ч.1 ст.118 КАС України клопотання про забезпечення адміністративного позову розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.118 КАС України відповідач або інша особа, яка бере участь у справі, у будь-який час має право заявити клопотання про заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим або скасування заходів забезпечення адміністративного позову. Таке клопотання розглядається не пізніше наступного дня після його одержання й у разі обґрунтованості та терміновості вирішується ухвалою негайно без повідомлення позивача та інших осіб, які беруть участь у справі. Питання про забезпечення адміністративного позову, про заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим або про скасування заходів забезпечення адміністративного позову, крім випадків, встановлених частинами першою і другою цієї статті, вирішується в судовому засіданні з повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розглядові таких питань.

Так, у справі №813/3245/16 (№876/8162/16 - апеляційне провадження) ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 задоволено клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом заборони усім організаторам торгів - особам, які відібрані Фондом гарантування вкладів фізичних осіб за напрямом Організація торгів, у тому числі Товарній біржі АЛЬЯНС (49051, м. Дніпропетровськ, вул. Б. Хмельницького, 16, код ЄДРПОУ 30010264) проводити відкриті електронні торги (аукціон), у тому числі ті, що призначені на 03.10.2016 року, з продажу майна - лоту 228, зокрема, заборонити продавати будівлю сервісного центру літ. К-2, загальною площею 2989,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2; виробничо- побутовий корпус, літ. М-1, загальною площею 242,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2; гаражні бокси, літ. 0-1, загальною площею 658,8 кв.м., що знаходяться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2; заборонити вчиняти будь-які дії, пов'язані з організацією та проведенням будь- яких інших торгів (аукціону) з продажу вказаного нерухомого майна, а також заборонити вчиняти будь-які дії, пов'язані зі складанням та підписанням протоколу відкритих торгів (аукціону), проведенням розрахунків, укладенням договорів купівлі-продажу вказаного нерухомого майна та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії, пов'язані з подальшим переходом прав власності (реєстрацію прав власності, інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) на нерухоме майно: будівлю сервісного центру літ. К-2, загальною площею 2989,6 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2; виробничо- побутовий корпус, літ. М-1, загальною площею 242,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2; гаражні бокси, літ. 0-1, загальною площею 658,8 кв.м., що знаходяться за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Пластова, будинок 2 до набрання законної сили рішенням у даній справі.
Задовольняючи клопотання суд першої інстанції виходив з того, що на переконання суду, дають достатні підстави вважати про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, оскільки відсутність вжитих заходів по забезпеченню даного позову призведе до порушення права власності позивача та значно утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки за відсутності заходів забезпечення позову 03.10.2016 року будуть проведені торги, належне на праві власності ТОВ ОСОБА_2 Еліт нерухоме майно буде реалізоване третій особі, що призведе до необхідності Товариству звертатися з новим позовом до суду про визнання недійсними результатів прилюдних торгів та витребування майна.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду погодилась із такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
При розгляді клопотання про вжиття заходів забезпечення позову суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу; наявності зв'язку між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий вид забезпечення забезпечити фактичне виконання рішення суду у разі його задоволення; ймовірності виникнення утруднень для виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; необхідності у зв'язку із вжиттям заходів запобігти порушенню прав та інтересів інших осіб, в тому числі, й осіб, які не беруть участь у розгляді справи.
Судом встановлено, що 09.09.2016 ТзОВ ОСОБА_2 Еліт стало відомо, що 04.07.2016 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було зареєстровано право власності ПАТ Європейський газовий банк на майно ТОВ ОСОБА_2 Еліт - будівлю сервісного центру літ. К-2, гаражні бокси літ. 0-1 та виробничо-побутовий корпус літ. М-1, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Пластова, 2.
На підставі проведеної реєстрації права власності ПАТ Європейський газовий банків особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ Європейський газовий банк ОСОБА_1 передав вказане нерухоме майно на реалізацію. Перший аукціон з продажу даного майна був призначений на 13.09.2016, лот № 228, організатором торгів виступила товарна біржа Альянс. 13.09.2016 торги з реалізації лоту №228 не відбулися.
У зв'язку з цим лот №228 було виставлено на повторні торги, призначені на 03.10.2016. Так, 13.09.2016 Наказом Міністерства юстиції України скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про державну реєстрацію права власності ПАТ Європейський газовий банк на будівлю сервісного центру літ. К-2, гаражні бокси літ. 0-1 та виробничо-побутовий корпус літ. М-1, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Пластова, 2, та внесено записи про скасування записів про право власності ПАТ Європейський газовий банк на вказане нерухоме майно.
На підставі цього у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відновлено право власності ТОВ ОСОБА_2 Еліт на будівлю сервісного центру літ. К-2, гаражні бокси літ. 0-1 та виробничо-побутовий корпус літ. М-1, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Пластова, 2, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру.
Таким чином, ПАТ Європейський газовий банк ОСОБА_1 намагається відчужити нерухоме майно, однак не має права передавати на реалізацію майно, що йому не належить, оскільки воно на праві власності належить позивачу.
Вищенаведені доводи позивача, на переконання суду, дають достатні підстави вважати про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, оскільки відсутність вжитих заходів по забезпеченню даного позову призведе до порушення права власності позивача та значно утруднить виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки за відсутності заходів забезпечення позову 03.10.2016 року будуть проведені торги, належне на праві власності ТОВ ОСОБА_2 Еліт нерухоме майно буде реалізоване третій особі, що призведе до необхідності Товариству звертатися з новим позовом до суду про визнання недійсними результатів прилюдних торгів та витребування майна. Заявлені позивачем заходи забезпечення шляхом заборони вчиняти дії є співмірними із позовними вимогами про визнання протиправними дій, так як у разі невжиття заявлених заходів належне позивачу нерухоме майно буде відчужено третій особі, і в такому разі порушене право власності позивача уже не зможе бути захищене за допомогою заявлених у даній справі позовних вимог.
Відповідно до ч.5 ст.118 КАС України, виконання ухвал з питань забезпечення адміністративного позову здійснюється негайно в порядку, встановленому законом для виконання судових рішень.
Відтак, колегія Львівського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. (ухвала від 20 грудня 2016 року, ЄДРСР - http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/63548464).

Також, у справі №813/3245/16 (№876/2453/16- апеляційне провадження) за позовом ТзОВ «Трістар Авто Еліт» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Європейський газовий банк» Оберемка Р.А., товарної біржі «Альянс» про визнання протиправними дій та рішення.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року вжито заходи забезпечення адміністративного позову до набрання законної сили рішенням суду.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2016 року адміністративний позов було залишено без розгляду у зв'язку з відкликанням позовної заяви.
10 січня 2017 року ПАТ «Європейський газовий банк» подано клопотання про скасування заходів забезпечення позову накладених ухвалою від 03.10.2016 року.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24 січня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову з тих мотивів, що такі автоматично скасовуються з набранням рішення по цій справі законної сили.
Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погодилась із такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Як встановлено судом, заходи забезпечення позову були вжиті до набрання судовим рішенням законної сили. Оскільки, 06 грудня 2016 року було прийнято ухвалу про залишення адміністративного позову без розгляду, то такі зберігаються до набрання законної сили цим судовим рішенням, тим більше, що скасування заходів забезпечення позову раніше є правом суду, а не його обов'язком.
Таким чином, колегією суддів Львівського апеляційного адміністративного суду визнано оскаржувану ухвалу  законною та залишено її без змін.

Статтею 156 КАС України визначені підстави обов'язкового зупинення провадження у справі та випадки, коли суд має право зупинити провадження у справі, а також строки зупинення провадження та порядок поновлення зупиненого провадження у справі.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.156 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.
Згідно з п.4 ч.2 ст.156 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності інших причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

Так, по справі №813/811/16 (№876/2881/16- апеляційне провадження) ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 провадження у справі позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання протиправним і скасування наказу, зобов’язання вчинити дії зупинено до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини 1 статті 8, частини 4 статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п’ятої статті 41 Конституції України.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду не погодилась із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Заява про зупинення провадження у справі мотивована тим, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків та має застосовуватися до спірних правовідносин, що виникли в цій справі, тому провадження у справі підлягає зупиненню.
За результатами розгляду конституційного подання щодо Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правове регулювання суспільних відносин, пов'язаних із функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, в залежності від рішення Конституційного Суду може змінитися. Вказане свідчить про істотність результатів розгляду судом конституційної юрисдикції подання Верховного Суду України для прийняття законного та обґрунтованого рішення у даній адміністративній справі.
Оскільки підстави позову, зазначені позивачем в позовній заяві, в переважній більшості грунтувались на порушенні відповідачем ОСОБА_4 кодексу України, адже відповідачем прийнято рішення про визнання нікчемними договорів банківського вкладу (депозиту), можливе визнання Конституційним Судом України таким, що не відповідає Конституції України Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в цілому чи окремих його положень, не вплине на результат розгляду даної справи. Тому розгляд даної справи не залежить від результату розгляду справи щодо конституційності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Конституційним Судом України», відтак, відсутні підстави для зупинення провадження у справі.
Крім того, колегія суддів погодилась з доводами апелянта про те, що прийняття рішення Конституційним Судом України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на спірні правовідносини не вплине, оскільки згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла переконання, що рішення суду першої інстанції постановлене з неповним з’ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, та є безумовною підставою для скасування такого і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. (ухвала від 16.11.2016 року http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/62880092).

Також, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.04.2016 року у адміністративній справі №809/294/16 (№876/3006/16- апеляційне провадження) за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичний осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій зупинено провадження до розгляду Конституційним Судом України в порядку конституційного провадження подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини 1 статті 8, частини 4 статті 13, статей 21, 22, частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України.
Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду не погодилась із висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
13.04.2016 року представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження в даній адміністративній справі, яке мотивоване тим, що на розгляді в Конституційному Суді України перебуває подання Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини 1 статті 8, частини 4 статті 13, статей 21, 22, частин 1, 4, 5 статті 41 Конституції України, вирішення якого вплине на розгляд даної адміністративної справи.
Судом встановлено, що 03.07.2015 року Пленумом Верховного Суду України було прийнято постанову № 13 «Про звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п'ятої статті 41 Конституції України».
В силу ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 р.).
У справі «Бел лет проти Франції» Суд зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які ставлять втручання у її права».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод також гарантується право на розгляд справи судом у «розумні строки». У своїй практиці Європейським судом з прав людини встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувалися судом у справі «Странніков проти України», де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі «розумності строку».
Згідно вимог ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Сторони у справі не позбавлені права на звернення до суду у разі прийняття Конституційним Судом України рішення за поданням Верховного Суду України з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (п.5 ч.1 ст.245 КАС України).
Таким чином, зупинивши провадження у справі суд першої інстанції позбавив позивачку можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив її право на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані п.1 ст. 6 Конвенції прав про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин судова колегія приходить до висновку про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а тому оскаржувана ухвала про зупинення провадження у справі підлягала скасуванню, а справа направленню до цього ж суду для продовження розгляду. (ухвала від 26 травня 2016 року, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/57982880).

Також прикладом, є ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі №819/1322/17 (№876/6167/17- апеляційне провадження) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_3, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій протиправною бездіяльність.
Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ІМЕКСБАНК» та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_3 щодо не включення ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1, до переліку вкладників АТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в розмірі вкладу на суму еквівалентну 9000 (дев’ять тисяч) доларів США по курсу НБУ, в порядку передбаченому ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зобов’язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» ОСОБА_3 надати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію про ОСОБА_2, іпн. НОМЕР_1, як вкладника який має право на відшкодування коштів за вкладами у АТ «МЕКСБАНК» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором №660027880 банківського рахунку у доларах США від 04.11.2010 року, в розмірі вкладу на суму еквівалентну 9000 (дев’ять тисяч) доларів США по курсу НБУ, в порядку передбаченому ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Представником Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК» подано клопотання про зупинення провадження у справі №819/1322/15 до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» положенням ст.6, ч.1 ст.8, ч.4 ст.13, ст.21, 22, ч.1, ч.4, ч.5 ст.41 Конституції України.
Колегія суддів прийшла до переконання, що в задоволені клопотання слід відмовити з огляду на наступне.
Клопотання про зупинення провадження у справі мотивоване тим, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо конституційності якого Верховний суд України звернувся із поданням, має застосовуватись до спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, а тому провадження слід зупинити.
За приписами ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, прийняття рішення Конституційним Судом України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на спірні правовідносини не вплине.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для зупинення провадження в справі. (ухвала від 22 червня 2017 року, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/67401540).
Аналогічними прикладами є справи №819/120/17 (№876/5683/17 – апеляційне провадження, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/67192778); №819/8/16 (№876/1527/16- апеляційне провадження, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/56549408) та №803/159/16 (№876/2728/16- апеляційне провадження, ЄДРСР - http://reyestr.court.gov.ua/Review/62719532).

5. Висновки

За результатами проведеного узагальнення стосовно застосування Львівським апеляційним адміністративним судом Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» за період з 1 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року, можна зробити висновок, що практика розгляду таких справ за даний період була не одностайною.
Значна частина спорів із Фондом гарантування вкладів фізичних осіб розглядалася судов в порядку адміністративного судочинства з огляду на статус фонду — державної спеціалізованої установи, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. 
Однак, після прийняття Верховним Судом України у складі Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах 16 лютого 2016 року Постанови по справі №826/2043/15 (провадження №21-4846а15) дуже гостро постало питання щодо юрисдикційної підсудності такого виду спору.
Так, в своїй Постанові Верховний Суд України зробив висновок: «Частиною третьою статті 2 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
Таким чином, Верховний Суд України наголосив, що всі судові спори на стадії банкрутства банка повинні розглядатися в межах господарського судопровадження і лише відповідним господарським судом.
Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеній у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Враховуючи наведені вище вимоги, в періоді, що узагальнюється, було прийнято значну кількість рішень, якими закрито провадження у справі у зв’язку з тим, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, виходячи з позиції Верховного Суду України.
Однак, як видно, керуючись тією ж нормою ч.1 ст.244-2 КАС України, якою передбачено, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів, є наявними рішення суду в яких колегії суддів відступили від правової позиції Верховного Суду України і на даний час така практика як Вищого адміністративного суду України так і Львівського апеляційного адміністративного суду є постійною.
Відступаючи від практики Верховного Суду України, суди зазначають, що нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедур санації та мирової угоди і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Законом, грошові вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.
Неплатоспроможність - неспроможність боржника виконати після настання встановленого строку грошові зобов'язання перед кредиторами не інакше, як через відновлення його платоспроможності.
Тобто, нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" регулюються відносини щодо відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, які вирішуються у порядку, визначеному нормами ГПК України.
Згідно з ч.3 ст.2 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.
Слід звертати увагу на те, у яких справах розглядаються спірні правовідносини у рамках норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".
Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальним, нормами якого регулюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також відносини між Фондом, банками, Національним банком України.
Системний аналіз викладених норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" дає підстави вважати, що в даному випадку ліквідаційна процедура, яка застосовується при ліквідації банку, в силу відмінного правового регулювання відрізняється від процедури, передбаченої нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
Зокрема, відповідно до статті 7 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" порядок ліквідації банкрута здійснюється шляхом застосування судових процедур банкрутства.
Тобто, необхідною умовою для застосування до спірних правовідносин у частині задоволення кредиторських вимог у рамках норм Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" є безпосередня наявність порушення справи про банкрутство у господарському суді.
В даному випадку, ліквідація банку здійснюється на підставі постанови Правління Національного банку України керуючись нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", якими не передбачено порушення справи про банкрутство у господарському суді, а тому норми Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" до спірних правовідносин не застосовуються.
Крім того, за змістом статей 17, 34, 36, 54 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Фонд розпочинає процедуру виведення неплатоспроможного банку з ринку не пізніше наступного робочого дня після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних.
Дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.
Рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.
З огляду на викладене, оскільки Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а уповноважена особа Фонду виконує від імені Фонду делеговані останнім повноваження щодо ліквідації банку та гарантування вкладів фізичних осіб, тому спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають вирішенню за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, враховуючи зазначені норми чинного законодавства, а також з метою дотримання вимог статті 17 КАС України, можна дійти висновку про наявність підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постановах від 15.06.2016 у справі №21-286а16 та від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та вирішення даної категорії справ саме у порядку адміністративного судочинства.

Відділ судової статистики та узагальнення 
судової практики Львівського 
апеляційного адміністративного суду